ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
23 квітня 2024 року
м. Харків
справа № 636/232/24
провадження № 22-ц/818/1337/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Куцай К.І.,

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжяза апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 18 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді Гуменного З.І.,-
в с т а н о в и в :
У лютому 2024року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке зареєстровано за відповідачем, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією ж адресою.
Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 18 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 18 січня 2024 рокуз ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що судом першої інстанції безпідставно накладено арешт на майно, яке не є спільною сумісною власністю подружжя в розумінні вимог СК України. Даний житловий будинок належить позивачці на підставі договору дарування, земельна ділянка на якій розташований будинок взагалі належить Чугуївській територіальній громаді, отже арешт на зазначене майно накладений безпідставно. Посилання позивача, що даний будинок було відремонтовано за кошти подружжя є необґрунтованими та не підтвердженими жодним доказом у даній справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття вказаного заходу забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду, оскільки відповідач має можливість розпорядитися спірним майном і здійснити відчуження.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.
Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Тобто, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Отже вжиття заходів забезпечення позову має бути співмірними з заявленими позовними вимогами.
Судом встановлено, що позивачем під час звернення з позовом до суду, заявлені наступні вимоги: 
визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на приміщення магазину загальною площею 98,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 29/50 частки будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 саме на 150,3 кв.м. від загальної площі 259,3 кв.м., що має окремий вихід та може використовуватися самостійно;
припинити право спільної сумісної власності подружжя на приміщення магазину загальної площею 98,5 кв.м. ., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
припинити право спільної сумісної власності подружжя на будівлю магазину загальною площею 259,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Як на підставу вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на те, що ним подана позовна заява про поділ спільного майна подружжя та з метою реального захисту його прав та інтересів він просить накласти арешт на будинок та земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, і які є предметом спору. Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може створити загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову, що в свою чергу призведе до негативних наслідків для позивача.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Судом встановлено, що між сторонами цієї справи існує спір про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок щодо якого вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.1999 року.
Позовних вимог щодо поділу будинку, щодо якого вжито заходи забезпечення позову, позивачем не заявлено.
З урахуванням викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, який належить відповідачці на підставі договору дарування, за відсутності вимог про визнання зазначеного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, є неспівмірним заявленим позовним вимогам.
З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, і не дотримався положень ст. 150 ЦПК України при постановленні оскаржуваної ухвали.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову в задоволенні заяви.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - задовольнити.
Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 18 січня 2024 року – скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                                 О.В. Маміна
Судді:                                                                                         Н.П. Пилипчук
       О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 24.04.2024 року.