Номер провадження: 22-ц/813/1134/24 
Справа № 522/22294/21
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.05.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
               на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2023 року
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійним вимог на стороні відповідача Приватне акціонерне товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» про відшкодування майнової та моральної шкоди
встановив:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просила стягнути з 
 ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 18997,78 грн та 3000 грн моральної шкоди. 
Позовна заява обґрунтована тим, що 08 вересня 2021 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі ОСОБА_2 , який керуючи транспортним засобом «Kia Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на транспортний засіб «Kia Soul» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, зокрема, автомобіль, яким керувала позивачка, унаслідок ДТП мав пошкодження: заднього правого крила (вм`ятина та стерте покриття фарби та металу), задньої правої двері (вм`ятина та стерте покриття фарби та металу), частини заднього бамперу (кріплення правого куту бамперу пошкоджено, частково деформовано).
Відповідно до розрахунку профільного сервісного центру «Kia» від 15 вересня 2021 року №0000007988 вартість матеріального збитку, заподіяної позивачці унаслідок пошкодження транспортного засобу становить 26568,54 грн.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2021 року у справі №522/18677/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Kia Soul» реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована за полісом добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортним засобів у ПрАТ «Українська Акціонерна Страхова Компанія «АСКА», яке після звернення позивачки з цим позовом до суду перерахувало на її банківський рахунок грошові кошти в сумі 7570,40 грн, розмір яких не покриває роботи з відновлення пошкоджень, заподіяних її транспортному засобу, унаслідок ДТП, тому позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди (26568,54 грн) і тією сумою грошових коштів, які були сплачені на її користь страховиком відповідача (7570,40 грн), тобто 18997,78 грн. 
Окрім матеріальної шкоди, позивачка вказує про заподіяну їй моральну шкоду, яка виразилась у тому, що після скоєння ДТП, ОСОБА_2 самовільно залишив місце події у зв`язку з чим вона вживала заходи спрямовані на встановлення особи, причетної до ДТП, відшукування свідків цієї події, відеозаписів з камер відеоспостереження, через що нервувала. Крім того вказує, що тривалий час накопичувала гроші, маючи намір придбати власний автомобіль, до якого ставилася досить обережно, а після потрапляння цього транспортного засобу у ДТП, вимушена їздити на пошкодженому авто, при цьому з метою збереження первинного стану зони пошкоджень після ДТП, не вчиняє дій з ремонтних робіт транспортного засобу. Крім того, намагалася врегулювати спір у досудовому порядку, проте страхова компанія пропонувала їй у безкомпромісній формі відшкодувати лише частину заподіяних збитків у розмірі 6000 грн. Після ДТП її життєвий уклад змінився та весь період часу вона змушена додавати додаткових зусиль, що б вести процес перемовин, збору документів, і їх відправки та вчиняти інші дії з метою вирішення спору, через що процес заробітку нею коштів, ведення побуту та дозвілля значно ускладнився, тому просила стягнути з відповідача також моральну шкоду у розмірі 3000 грн. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що суд помилково вважав, що саме на ПрАТ «УАСК АСКА», як страховика особи, яка скоїла ДТП, покладено обов`язок страхового відшкодування в межах суми страхового полісу у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні її позовних вимог зазначивши, що належним відповідачем у справі є саме страхова компанія.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції помилково врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
Вартість заподіяної матеріальної шкоди, в результаті пошкодження транспортного засобу перевищує розмір страхового відшкодування, сплачений страховиком відповідача, тому скаржниця вважає, що має право вимагати стягнення з відповідача на її користь різниці між фактичною вартістю ремонту автомобілю та страховим відшкодуванням, що становить 18998,14 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №760/5618/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі №757/33065/18-ц. 
Невідповідність висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення, фактичним обставинам справи потягло за собою неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ст.ст. 1194, 1166 ЦК України. 
       Висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скаржниця вважає необґрунтованими, оскільки зазначає, що нею доведено, що унаслідок ДТП вона зазнала душевних страждань, мало місце порушення її звичного укладу життя, через що вона змушена була докладати додаткових зусиль для його нормалізації. 
Правом на відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (21997,78 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (222700,00 грн).
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не у повній мірі.
Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.
08 вересня 2021 року о 14:15 год. в м. Одесі, по вул. Базарна, 38, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Kiа Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності та скоїв наїзд на припаркований автомобіль Kia Soul» реєстраційний номер НОМЕР_2 . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.10.9 ПДР за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. 
Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. Це судове рішення набрало законної сили 08 жовтня 2021 року (а.с. 13-14).
Автомобіль «Kia Soul» реєстраційний номер НОМЕР_2 належить 
 ОСОБА_1 (а.с. 39-40).
Загальна вартість робіт та запчастин (матеріалів) з ремонту зазначеного вище автомобіля складає 26568,54 грн (а.с. 44-45). 
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «УАСК АСКА» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205055259, зі змісту якого убачається, що страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260000 грн; за шкоду, заподіяну майну складає 130000 грн (а.с. 123).
09 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «УАСК АСКА» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду потерпілої особи та заявою про страхове відшкодування (а.с. 124-126).
Відповідно до звіту №3318-11-21 від 03 грудня 2021 року про оцінку колісного транспортного засобу, складеного на замовлення ПрАТ «УАСК АСКА» вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного використання автомобіля «Kia Soul» реєстраційний номер НОМЕР_2 , визначена з використанням витратного підходу, станом на 17 вересня 2021 року складає 7570,40 грн (а.с. 138-143).
Загальна сума вартості ремонту вказаного вище автомобіля становить 7570,40 (а.с. 152).
08 грудня 2021 року на картковий рахунок позивачки, ПрАТ «УАСК АСКА» сплатило страхове відшкодування у розмірі 7570,40 грн (а.с. 52).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що сума матеріального збитку, визначена позивачкою – 18997,78 грн є меншою, а ніж межа страхового відшкодування, яка визначена у полісі страхування, укладеного між ОСОБА_2 та ПрАТ «УАСК «АСКАта становить 130 000 грн, тому дійшов висновку, що саме на ПрАТ «УАСК АСКА», як страховика особи, що скоїла ДТП, покладено відповідний обов`язок страхового відшкодування в межах суми страхового полісу. 
Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважав, що позивачкою не доведено обставин щодо вини ОСОБА_2 у спричиненні їй моральних страждань, як і не доведено розміру такої шкоди.
Щодо таких висновків суду апеляційний суд зауважує про таке.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
У пункті 1.3 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Згідно із статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене, за загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди в якості співвідповідача має залучатися до участі у справі страхувальник.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) вказано, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
З матеріалів справи убачається, що на час ДТП відповідальність відповідача, який був водієм автомобіля "Kis Sorento", реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «УАСК АСКА» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-205055259, яким передбачено суму страхового відшкодування на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну у розмірі 130000 грн, що є більшим, а ніж розмір заявлених позовних вимог, що становить 18997,78 грн.
За таких обставин у ОСОБА_2 не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, оскільки розмір завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика. У протилежному разі, покладання на ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Разом з цим, позивачка пред`явила позов про відшкодування матеріальних збитків лише до ОСОБА_2 (страхувальника), тоді як позовні вимоги до ПрАТ «УАСК АСКА» (страховика) не пред`явила, клопотань про залучення до участі у справі страховика, як відповідача чи співвідповідача не заявляла.
Отже вказані висновки суду з якими погоджується колегія суддів є вірними, а доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.
Посилання скаржниці на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені судом касаційної інстанції за інших фактичних обставин, які є відмінними від цієї справи, а тому врахуванню не підлягають.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зауважує про таке.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.
Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі N 466/4412/15-ц (провадження N 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі N 756/16649/13-ц (провадження N 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі N 447/2438/16-ц (провадження N 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі N 601/1304/15-ц (провадження N 61-33216св18) та від 26 квітня 2022 року у справі N 184/1461/20-ц (провадження N 61-14226св21).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 234/16272/15-ц (провадження N 61-31395сво18) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, наведеного вище не врахував, та дійшов помилкового висновку про те, що доведення вини відповідача у спричинені ОСОБА_1 моральної шкоди покладається саме на позивачку. У даному випадку суд залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_2 є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а тому саме він несе відповідальність за моральну шкоду, заподіяну позивачці, за винятком того випадку, якщо відповідач доведене існування обставин непереборної сили або ж умислу потерпілої. 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивачки, не навів аргументів на спростування заявлених нею позовних вимог, зокрема про відшкодування моральної шкоди. На обставини непереборної сили або умисел потерпілої, як на підставу для відмови у задоволенні цих позовних вимог відповідач не посилався (а.с. 98-100).
Під час апеляційного перегляду справи, правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористався.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є помилковими, а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
З огляду на встановлені у справі зазначенні вище обставини, врахуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка, час протягом якого остання була змушена вживати відповідних заходів для відновлення свого порушеного права, внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу під час вказаної ДТП, порушення звичного укладу її життя, апеляційний суд вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої позивачці винними діями відповідача, з останнього на її користь підлягає стягненню 1000 грн, що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди потрібно скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким такі позовні вимоги задовольнити частково. В іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 4,5% від загальної ціни позову, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 40,86 грн, та апеляційної скарги 102,15 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України
                                        постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, скасувати, і ухвали в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.
В іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 40,86 грн та апеляційної скарги у розмірі 102,15 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                  В.В. Кострицький

М.В. Назарова