УХВАЛА
 
11 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 369/5743/23
 
провадження № 61-3475ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його                                 представником - адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя                                  особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до                              ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини.
 
ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області,                             про визначення місця проживання дитини.
 
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
 
Заява обґрунтована тим, що під час розгляду вказаної справи, а саме 25 липня               2023 року ОСОБА_1 забрав сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає разом з матір`ю, та не повернув його після спливу часу, відведеного йому для спілкування. Станом на 01 серпня 2023 року дитина перебуває у помешканні рідного брата відповідача.
Зазначала, що вона разом з працівниками поліції прибула до місця проживання відповідача та останній виніс дитину з приміщення на декілька секунд, щоб показати ОСОБА_3 їй та працівникам поліції, а потім сказав, що він сина не поверне. 
Вказувала, що такі дії відповідача суперечать графіку спілкування батька                                 з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлений відповідно до рішення виконавчого комітету Боярської міської ради від 19 січня 2023 року № 9/51.
За таких обставин вважала, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача виконувати графік зустрічей батька з дитиною може призвести до утруднення виконання рішення суду та ефективного захисту її прав.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду                             від 30 січня 2024 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
До прийняття Києво-Святошинським районним судом Київської області судового рішення у даній справі, встановлено обов`язок ОСОБА_1 виконувати графік спілкування та виховання малолітнього ОСОБА_3 , що затверджений рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради від 19 січня 2023 року № 9/51, а саме: 1 та 3 тиждень місяця: з 17 год. 00 хв. вівторка до 20 год. 00 хв. середи,                                            з 17 год. 00 хв. п`ятниці до 20 год. 00 хв. неділі; 2 та 4 тиждень місяця: з 17 год. 00 хв. вівторка до 19 год. 00 хв. п`ятниці, дотримуючись днів тижня та годин доби для повернення малолітнього сина матері.
 
У березні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його                                 представником - адвокатом Якименком М. М., на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки згідно з поштовим штемпелем на конверті відправлена до Верховного Суду 08 березня 2024 року.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2024 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення,            а касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Якименком М. М., залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги                       та надати документ, що підтверджує його сплату; подати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу, яка за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 392 ЦПК України. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду строк ОСОБА_1 направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2024 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.
 
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій не було враховано те що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області також перебуває справа за його позовом до ОСОБА_2                                  про визначення порядку спілкування батька з дитиною (справа № 369/8877/22). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2023 року у справі № 369/8877/22 було вжито заходи забезпечення позову та заборонено будь-яким фізичним особам, у тому числі, ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у справі перешкоджати ОСОБА_1 виконувати батьківські права, у тому числі, у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 . Зазначає, що вжиття судом заходів забезпечення позову у даній справі нівелює принцип правової визначеності та надає можливості уникнення виконання судового рішення, яке набрало законної сили. 
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Пунктами 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії та встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
 
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати              в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
 
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться                  у майбутньому утрудненим чи неможливим.
 
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
 
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає                                              в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача,                так і відповідача.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів               з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
 
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом                                      в залежності до конкретного випадку.
 
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                       № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише                 в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях встановлено, що між сторонами, які є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існує спір щодо місця його проживання та участі батьків у його вихованні, за вирішенням якого вони звернулись до суду.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахував предмет спору, здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, необхідність забезпечення збалансованості інтересів сторін, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення шляхом встановлення обов`язку ОСОБА_1 виконувати графік спілкування та виховання малолітнього ОСОБА_3 ,                               що затверджений рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради                              від 19 січня 2023 року № 9/51, у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки,                                    за захистом яких вона звернулася до суду.
 
При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що встановлення графіку спілкування ОСОБА_1 з дитиною до вирішення по суті спору про визначення її місця проживання та порядку спілкування, а також встановлення обов`язку батька після зустрічей з дитиною повертати її матері, відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_3 та не призводить до порушення прав позивача та відповідача.
 
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Вказана норма кореспондується з положеннями частини третьої                                                     статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні             і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Європейський суд з прав людини, практика якого є джерелом права                                 (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не                                                     є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).
 
Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення суду. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня                  2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
 
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада                   2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20), від 29 вересня 2021 року в справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами норм процесуального права при постановленні оскаржуваних судових рішень, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3                                   частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів                     у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження                    (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали  (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову                            у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст оскаржуваних судовоих рішень та касаційної скарги, вона                                   є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників                                      з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня                      2024 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову                            у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області,                про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник