ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/691/24  Номер провадження 22-ц/814/1801/24	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Автозаводського районного суду міста Кременчука 26.01.2024 (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконної відмови у знятті арешту та зобов`язання вчинити певні дії.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

Ухвалою судді Автозаводського районного суду міста Кременчука 26.01.2024 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконної відмови у знятті арешту та зобов`язання вчинити певні дії.
Роз`яснено позивачці, що заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу повернути до суду для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що висновок суду про непідсудність цієї справи суду цивільної юрисдикції суперечить висновкам, викладеним постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 463/3251/22, за змістом яких вона як спадкоємець боржника у виконавчому провадженні може захистити своє право виключно шляхом вирішення її позову судом цивільної юрисдикції.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2024 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконної відмови у знятті арешту та зобов`язання вчинити певні дії, просила ухвалити рішення, яким визнати незаконною відмову відповідача від 22.12.2023 №236699 у знятті арешту з частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача зняти арешт з частки квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , батько позивачки. Під час оформлення спадщини вона виявила, що на спадкове майно – квартири АДРЕСА_1 , що належала батькові, 12 серпня 2003 року був накладений арешт у межах виконавчого провадження про стягнення із батька на її користь аліментів. У 2002 році позивачці виповнилося 18 років, виконавче провадження було звершено, проте арешт так і не був знятий. На звернення позивачки державний виконавець листом від 22 грудня 2023 року відмовив у знятті арешту, посилаючись на те, що виконавче провадження знищено. 

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя суду першої інстанції виходив з того, що, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту та зміст позовних вимог, а саме визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суб`єктний склад правовідносин, а також те, що позивач не є стороною виконавчого провадження, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року (справа №463/3251/22), на яку зроблене посилання в апеляційній скарзі, викладений такий висновок щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.
«Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Таким чином, установивши, що заявник як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_3 не був залучений стороною виконавчого провадження № НОМЕР_2, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, заяву про заміну боржника у виконавчому провадженні не подавав, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, яке завершене, та обґрунтовано повернули йому скаргу.
Водночас суди попередніх інстанцій правомірно звернули увагу ОСОБА_1 на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту його порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22.»
Згідно обставин, якими обгрунтовані заявлені вимоги – наявність арешту щодо майна, на яке позивачка має право як спадкоємиця, вона звернувся до суду за захистом свого цивільного права, а саме, права власності на спадкове майно, то цей спір підвідомчий суду цивільної юрисдикції. 
Некоректне з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (постанова Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20).
Обрання позивачем неналежного, на думку судді, способу захисту порушеного права, про що зазначено в ухвалі, не є обставиною, яка перешкоджає відкриттю провадження і розгляду справи по суті. 
Заявлені позивачкою вимоги – визнання незаконною відмови і покладення на державного виконавця певного обов`язку, відповідають переліку способів захисту порушеного права, передбачених ч.2 ст.16 ЦК України. 
З огляду на наведене ухвала судді суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа – поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.367, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.382, ст.384 ЦПК України , апеляційний суд 
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу судді Автозаводського районного суду міста Кременчука 26.01.2024 скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконної відмови у знятті арешту та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути до Автозаводського районного суду міста Кременчука для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2024 року.

Головуючий        суддя                                                О.А.Лобов

Судді:                                                                А.І.Дорош

В.М.Триголов