УХВАЛА
 
12 червня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 332/4185/19
провадження № 61-8282ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Запорізького апеляційного суду 
від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 
до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, 
 
Позов мотивований тим, що відповідач є її сином. Як мати, позивач не ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, коли відповідач був неповнолітнім, всіляко сприяла належному вихованню сина.
 
ОСОБА_1 проживає окремо, має свою родину, працює та має постійний заробіток, з позивачем майже не спілкується, будь-яку матеріальну допомогу надавати не бажає, будь-яку іншу допомогу надавати відмовляється.
 
Позивач є інвалідом першої групи, потребує сторонньої допомоги, отримала інвалідність у 2014 році внаслідок інсульту, стала потребувати постійного вживання ліків, також має потребу в постійному проходженні реабілітаційної терапії, на що вимушена витрачати значні кошти, а її пенсія становить 2 047,00 грн, крім пенсії інший дохід у неї відсутній.
 
Позвиачка проживає окремо від сина, в одній квартирі з донькою - 
ОСОБА_4 , але вони з дочкою спільне господарство не ведуть, в кожної 
з них свій бюджет, чоловіка позивач не має.
 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3  просила суд стягнути 
з ОСОБА_1 на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2023 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 травня 2024 року рішення 
Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2023 року скасовано та прийнято нову постанову.
 
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 
1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з 12 листопада 2019 року і довічно.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
03 червня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 травня 2024 року в цій справі, 
в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 01 травня 2024 року і залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2023 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення 
їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) 
за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу 
їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом спору в цій справі є вимоги про стягнення аліментів.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа має виняткове значення для учасника справи.
 
Такі доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктами а, в пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми, зокрема у спорах про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, що у свою чергу дасть можливість судам нижчої інстанції розглядати аналогічні спори та застосовувати практику Верховного Суду.
 
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання представника заявника на положення підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки предмет спору 
не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені ОСОБА_1 , в інтересах якого 
діє ОСОБА_2 у касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, 
що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник 
не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно 
до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ 
до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. 
У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб 
(п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно 
до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, 
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням викладеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська