Ухвала
 
24 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 204/7787/21
провадження № 61-5379ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 13 вересня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNU0GK00000624, відповідно до якого відповідачу на умовах платності та повернення надано кредит у розмірі 27 140 доларів США, строком до 13 вересня 2025 року. 
 
Проте ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом 06 вересня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 76 533,56 доларів США, яка складається з наступного: 23 408,01 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 20 707,78 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 361,95 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 30 055,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
 
Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 76 533,56 доларів США, що станом на 06 вересня 2021 року еквівалентно 1 522 485,02 грн.
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, від 31 березня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявив відповідач;
строк виконання зобов`язання зазначений у кредитному договорі № DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 року зазначено до 13 вересня 2025 року включно. Однак, банк скористався своїм правом на дострокове погашення кредиту та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись 04 жовтня 2017 року до приватного нотаріуса, яким було вчинено виконавчий напис № 9606, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором № DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 року у розмірі 986 691,11 грн. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року скасовано та ухвалене нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 76 533,56 доларів США, що за курсом 26,92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 вересня 2021 року складає 2 060 283,44 грн, за кредитним договором № DNU0GK00000624 від 13 вересня 2005 року, яка складається з наступного: 23 408,01 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 20 707,78 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 361,95 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 30 055,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що: 
позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит. В свою чергу відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов`язання, чим порушив істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 06 вересня 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 76 533,56 доларів США;
сторони у додатковій угоді № 1 від 15 січня 2014 року до кредитного договору погодили умову щодо збільшення строку позовної давності до 
50 років, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності. Додаткова угода укладена у письмовій формі, підписана сторонами, що свідчить про дотримання вимог закону щодо збільшення строку позовної давності.
 
Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, на яку послався заявник в касаційній скарзі, викладено правові висновки про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для відступу від зазначених висновків (пункт 108 постанови);
апеляційний суд, задовольняючи вимоги про стягнення заборгованості станом на 06 вересня 2021 року, не врахував, що банк, звернувшись 
у 2017 році до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, вимагав дострокового повернення суми кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому припинилось право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також комісію та пеню до фактичного повернення кредиту. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 522/16447/15;
таким чином, апеляційним судом при вирішенні вимог про стягнення заборгованості неправильно застосовані норми матеріального права, а обставини, які мають значення для вирішення цих вимог не встановлені, зокрема розмір кредитної заборгованості та її складові.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року - скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0GK00000624 від 13 вересня 2005 року станом на 06 вересня 2021 року по тілу кредиту в сумі 23 408,01 дол. США та пеню в розмірі 2 835,24 дол. США, а всього 26 243,25 дол. США. У задоволенні іншої частини позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 
відповідачем ОСОБА_1 належним чином не виконувались умови кредитного договору, у зв`язку з чим з нього підлягає стягнення заборгованість в судовому порядку;
при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає до стягнення, апеляційний суд виходив з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для відступу від зазначених висновків (пункт 108 постанови). Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись 04 жовтня 2017 року до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, вимагав дострокового повернення суми кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, що також підтверджується погодженим графіком платежів. Тому припинилось право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також комісію та пеню до фактичного повернення кредиту. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №522/16447/15;
виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши зміну банком строк остаточного повернення кредиту на 04 жовтня 2017 року; приймаючи до уваги безпідставне нарахування АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом, комісії, а також неустойки за умовами договору поза межами строку кредитування, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог щодо наявної заборгованості за тілом кредиту в сумі 23 408,01 доларів США, а також нарахованих у період по 04 жовтня 2017 року відсотків за користування кредитом в сумі 5 389,72 дол. США, комісії за користування кредитом в сумі 652,42 дол. США та пені в розмірі 10 713,28 дол. США;
апеляційний суд вказав, що зазначена вище заборгованість підтверджується представленим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем; 
підстави для нарахування банком та стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за межами строку кредитування у період з 05 жовтня 2017 року по 06 вересня 2021 року (згідно розрахунку заборгованості та позовних вимог) відсутні;
також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 до ухвалення місцевим судом рішення було подано заяву про застосування позовної давності, яка викладена у відзиві на позовну заяву. Оскільки за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 року встановлено окремі зобов`язання, які встановлюють обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу;
апеляційний суд, встановивши подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, враховуючи, що умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів по 20 число кожного місяця впродовж строку кредитування, тому початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення; встановивши сплату позичальником останнього платежу 13 квітня 2016 року (останнє переривання строку позовної давності) та звернення до суду з даним позовом 07 жовтня 2021 року, зробив висновок про сплив трирічного та річного (щодо пені) строків позовної давності відносно вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, строк оплати яких настав до 15 січня 2014 року. У зв`язку з цим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахованої банком заборгованості по відсоткам, комісії та пені, що сформувалась до 15 січня 2014 року, у зв`язку з пропуском без поважних причин строків позовної давності.  Збільшена за домовленістю сторін позовна давність 50 років, яка застосовується до щомісячних платежів, строк оплати яких настав з 15 січня 2014 року, банком не пропущена;
також апеляційний суд виходив з того, що судом встановлено, що у період з 15 січня 2014 року (погодження 50-ти річного строку позовної давності) по 04 жовтня 2017 року (в межах строку кредитування) нарахована заборгованість за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 року складає: відсотки за користування кредитом - 12 684,11 дол. США, за комісія 1 639,27 дол. США, пеня 6 070,36 дол. США, а також заборгованість за тілом кредиту, погоджена додатковою угодою №1 від 15 січня 2014 року, графіком погашення кредиту, та з 15 січня 2014 року становить 26 082,33 дол. США, що відповідає змісту розрахунку заборгованості. На оплату боргу позичальником з 15 січня 2014 року внесено 17 875,22 дол. США, які були направлені банком на сплату відсотків (13 000,83 дол. США) та комісії (1 639,27 дол. США), які нараховані у період з 15 січня 2014 року по 04 жовтня 2017 року, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги пункт 3.3 кредитного договору №DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 щодо черговості направлення коштів, отриманих банком для погашення заборгованості, колегія дійшла висновку про наявність підстав для зарахування в рахунок оплати заборгованості за пенею (6 070,36 дол. США) частини сплачених відповідачем коштів у розмірі 3 235,12 дол. США. Таким чином, до стягнення з  ОСОБА_1 на користь позивача за вказаним кредитним договором, станом на 06 вересня 2021 року, підлягає заборгованість по тілу кредиту в сумі 23 408,01 дол. США та пеня в розмірі 2 835,24 дол. США, а всього 26 243,25 дол. США;
оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц;
окрім цього, апеляційним судом відхилено твердження відповідача про необхідність врахування висновків судової економічної експертизи у справі №204/8632/18, оскільки відповідно до змісту ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року № 204/8632/18 про призначення судової економічної експертизи, питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором №DNU0GK00000624 від 13 вересня 2005 року поставлені не були. Крім того, в суді першої інстанції клопотання про призначення відповідної судової експертизи у даній справі не заявлялось;
апеляційний суд зазначив, що приймаючи до уваги, що зібрані у даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду; враховуючи, що дана цивільна справа перебуває у провадженні з листопада 2021 року, - судом не встановлено неможливості розгляду даної цивільної справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі №204/8632/18,яку розглядає Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська,за позовом  ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, про визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними. Зважаючи на вищевикладене, оспорювання факту дійсності кредитного договору не свідчить про неможливість розгляду цієї справи, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 ЦК України. Окрім того, клопотання про зупинення провадження у розглядуваній справі в апеляційному суді не заявлено.

ОСОБА_1 10 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 01 травня 2024 року ці недоліки було усунуто, зокрема надано уточнену касаційну скаргу, у якій  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та передати справу у цій частині на новий апеляційний розгляд.
 
У касаційній скарзі щодо підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає, зокрема, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про витребування доказу щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, а саме розрахунку заборгованості, наданого позивачем.
 
Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.  ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів). 
 
ОСОБА_1 не обґрунтовує, яке саме ним було заявлено клопотання, яке суд відхилив, та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено, не обґрунтовує порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). ОСОБА_1 не обґрунтовує в уточненій касаційній скарзі чому розрахунок заборгованості є недопустимим доказом, не обґрунтовує порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Сама по собі вказівка на те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про витребування доказу щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (розрахунку заборгованості) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження передбачених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). 
 
Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат