П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/426/22	

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,
повний текст судового рішення
складено 24.01.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:  
судді-доповідача:                     Танасогло Т.М.,  
суддів:                                         Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,  

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової академії (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В : 

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової академії Міністерства оборони України, з вимогами про:
- визнання протиправною бездіяльність відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року;
- зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23 червня 2021 року по 03 грудня 2021 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача 23.06.2021 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової академії Міністерства оборони України наказом №128. Також позивач вказує, 03.12.2021 року на рахунок позивача зараховано суму компенсації за належне речове майно при звільненні у розмірі 68 444,08 грн. 14.12.2021 року представник позивача звернувся до відповідача та просив виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Однак відповіді отримано не було. Таким чином, позивач вважає, що відповідач має виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової академії Міністерства оборони України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року.
Зобов`язано Військову академію Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23 червня 2021 року по 03 грудня 2021 рік у розмірі 12 783,47  грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Військовою академією (м.Одеса) подано на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у цій справі про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянтом зазначено, що суд першої інстанції не зробив висновку, що Кодекс законів про працю України не поширюється на військовослужбовців, так як військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження військової служби у Збройних Силах України та інших, військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. На цьому наголошує Міністерство соціальної політики України в листі від 24.07.2013 №774/13/84-13.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
За правилами ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.  
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.  
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій академії Міністерства оборони України та наказом начальника Військової академії від 23.06.2021 року №128 був виключений із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення (а.с.24-27).
Як встановлено судом, позивачу при звільнені відповідачем не було виплачено компенсації за належне речове майно.
03.12.2021 року відповідачем виплачено позивачу зазначену вище компенсацію у розмірі 68 444,08 грн. (а.с.28).
Вважаючи, що при виплаті вищевказаних сум у відповідача виник обов`язок виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 включно, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку.
Також, розраховуючи суму компенсації, суд першої інстанції, враховуючи наявне правове регулювання, а також вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у розмірі 12 783,47 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-ХІІ  (далі - Закон №2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов Військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України Військової служби у Збройних Силах України, затвердженого     Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008встановлено, що після надходження до Військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з Військової служби або після видання наказу командира (начальника) Військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу Військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з Військової служби, на день виключення зі списків особового складу Військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу Військової частини.
Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із   статтею 117 КЗпП України   (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, позивача з 23.06.2021 року було виключено зі списків особового складу Військової академії, та знято із усіх видів забезпечення.
При цьому, у день звільнення відповідач не виплатив позивачу компенсацію за належне речове майно, а остаточну виплату відповідачем здійснено, зокрема, 03.12.2021 року у сумі 68  444,08 грн., що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку позивача, та не заперечується відповідачем по справі.
Разом з тим, відповідачем не виплачено працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст. 117 КЗпП, натомість, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 23.06.2021   року (в день виключенні зі списків), а лише 03.12.2021, що відповідно свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року, включно.
Щодо розміру середнього грошового забезпечення за час затримки, колегія суддів зазначає наступне.
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено   наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Як вбачається з довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передують місяцю його звільненню від 17.07.2023 року №6/66/170 зазначено, що у квітні 2021 року позивачу нараховано 29  677,50 грн. у травні 2021 року 29   677,50 грн., що в загальному становить 59   355,00 грн. Тобто середньоденний заробіток становить 973,03 грн. (59 355,00/61 (календарні дні квітня та травня 2021 року)).
З урахуванням викладеного, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 23.06.2021 по 03.12.2021 року становить 158 603,89 (973,03 грн *163 календарні дні затримки виплати (з дати звільнення по дату виплати)).
При цьому, апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц наголосила, що визначений   ст. 117 КЗпП України   механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, а отже визначення чіткої суми стягнення є обов`язковим в даному випадку.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до   статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до   статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У вказаному судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.
Зазначений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі   №200/5415/20-а, від 5 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що встановлюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає застосуванню принцип співмірності та пропорційності, що зокрема передбачає необхідність визначення істотності частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні в порівнянні із сумами, які належали особі та були виплачені при звільнені.
Як вже зазначалось вище, позивачу при звільненні не було виплачено грошову компенсацію за належне речове майно у сумі 68  444,08 грн., натомість виплачена сума при звільнені становила 551 821,48 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою від 20.09.2023 року.
Отже, істотність частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні у даному випадку складає 8,06% (551 821,48*100%/68 444,08).
Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8,06% розраховується наступним чином: 973,03 (середньоденний заробіток позивача) х 163 (дні затримки розрахунку) х 8,06%, та дорівнює 12 783,47 грн.
Таким чином, враховуючи наявне правове регулювання, а також вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у розмірі 12 783,47 грн.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідачем в апеляційній скарзі не наведено заперечень щодо розміру середнього заробітку чи механізму його розрахунку, а оскаржується лише право позивача на отримання такої виплати.
Резюмуючи усе вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року та зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23 червня 2021 року по 03 грудня 2021 рік у розмірі 12 783,47  грн.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів в контексті надання оцінки доводам апеляційних скарг враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.
Підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача у справі та скасування судового рішення - відсутні.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової академії (м.Одеса) залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 420/426/22 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	О.О. Димерлій   Ю.В. Осіпов