ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 квітня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 735/668/23
Головуючий у першій інстанції – Грушко О.П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/504/24, 22-ц/4823/406/24 

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І., 
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2023 року (місце ухвалення – смт Короп) та на додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2024 року (місце ухвалення – смт Короп) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
                                     В С Т А Н О В И В:
У липні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що 08.05.2014 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2008701268 від 08.05.2014, за умовами якого останній отримав кошти в сумі 73404,44 грн. 
Вказує, що 13.06.2016 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» був укладений договір факторингу № 13/06/13, відповідно до якого до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги до боржника за кредитним договором грошових коштів. 29.01.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» був укладений договір факторингу № 29/01/19-2, за умовами якого ТОВ Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відступило позивачу право вимоги до відповідача коштів, право на одержання яких належить ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача за кредитним договором № 208701268. 
Як зазначає позивач, за час дії кредитного договору № 2008701268 відповідач не належним чином виконував умови договору, отже має заборгованість в сумі 41823,79 грн за період з 10.04.2017 по 08.05.2019, яка, складається із: заборгованості за основною сумою кредиту – 31803,51 грн; заборгованості за відсотками – 3,58 грн, 3% річних з урахуванням індексу інфляції – 10016,70 грн.
У позові ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 208-214 т. 1) просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № 2008701268 вд 08.05.2014 у розмірі 41823,79 грн, сплачений судовий збір в сумі 2684,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу, які згідно орієнтовного розрахунку складають 10736 грн.
Рішенням Коропського районного суду  від 05.12.2023  позов ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» заборгованість за кредитним договором в сумі 38632,77 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 31807,09 грн, процентів за користування кредитом – 3,58 грн, а також індексу інфляції і 3% річних - 6825,68 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» сплачений останнім судовий збір в сумі 2469 грн. 
Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачем не надано доказів на спростування факту укладення кредитного договору і отримання кредитних коштів та враховуючи п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення основної суми заборгованості та відсотків.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд виходив з правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі № 602/1082/19, та п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період з 29.01.2019 року по 04.07.2020 року  через пропуск строку позовної давності.
Також за висновком суду, враховуючи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення трьох процентів річних за період з 04.07.2020 по 23.02.2022 у розмірі 1565,95 грн та про стягнення інфляційних втрат за вказаний період у сумі 5259,73 грн.
18.12.2023 представник ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» - адвокат Дорошенко М.А. звернулась до суду із заявою про ухвалення у справі додаткового рішення, яким просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10736 грн. В обґрунтування посилалась на положення ст. 133, 137, 141 ЦПК України та вказує, що на підтвердження витрат позивачем суду надано договір про надання правової допомоги, додаток № 1 до Договору, попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, ордер адвоката та акт приймання-передачі наданих послуг, рахунок-фактуру і платіжне доручення.
Додатковим рішенням Коропського районного суду від 12.01.2024  стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9877 грн.
Задовольняючи частково заяву та ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача під час розгляду справи підтверджено розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу, а тому дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог.
Ухвалою Коропського районного суду від 12.01.2024 абзац п`ятий описово-мотивувальної частини рішення викладено в такій редакції: «Даний позов зареєстровано в суді 05.07.2023 року. Згідно ухвали Коропського районного суду Чернігівської області від 19.07.2023 року відкрито провадження у справі та призначене спрощене позовне провадження. 09.10.2023 року представник відповідача направив до суду відзив на позов. 31.10.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, а 07.11.2023 року – заява про збільшення позовних вимог».
Ухвалою Коропського районного суду від 17.01.2024 абзац восьмий мотивувальної частини додаткового рішення суду викладено в такій редакції: «Позивачем підтверджено розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу.». 
Не погодившись з рішенням суду від 05.12.2023, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене  рішення про часткове задоволення позову і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, а також вирішити питання судових витрат згідно вимог ст. 141, 382 ЦПК України.
За доводами апеляційної скарги рішення суду є незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; неправильним та поверхневим дослідженням доказів з цього приводу та відсутності правильної оцінки наданих суду доказів; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими; необґрунтованості та невідповідності висновків, що викладені у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи; порушення при цьому норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права при вирішені спору, що є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового по суті спору.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ПАТ «ОТП Банк» не направляло йому повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке також не направило йому повідомлення про заміну кредитора.
Вважає, що договір факторингу №13/06/16 від 13.06.2016 був наданий у сфабрикованому вигляді, приховуючи від суду справжній стан виниклих кредитних прав та зобов`язань, що виправлено стороною відповідача з наданням належних договорів - в повному обсязі, зокрема п. 6.1,6.6, 7.1-7.6 Договору щодо умов фінансування та наступної реалізації за договором факторингу.
Як зазначає заявник, 29.01.2019 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» був укладений договір факторингу, за умовами якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло права нового кредитора за договором про надання споживчого кредиту №2008701268 від 08.05.2014, проте ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не направляло йому повідомлення про відступлення прав вимог за кредитним договором, а ТОВ «ФК «Прайм Альянс» скористалося своїм правом та направило йому вимогу від 18.02.2019 про погашення кредитної заборгованості.
Також заявник посилається, що ТОВ «ФК «Прайм Альянс» звернулося до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису і рішенням Коропського районного суду від 22.02.2022 у справі №735/1191/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцовим О.О. від 07.04.2020 та зареєстрований в реєстрі за №736 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» заборгованості в сумі 108457,19 грн.
За доводами скарги, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не надано виписку з рахунку боржника, яка б грунтувалась на документах первинної бухгалтерської документації, оформленої у відповідності до вимог ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а результати розрахунків ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не є первинними документами, оформленими відповідно до ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували проведення кредитних виплат та користування ними, а є односторонніми арифметичними підрахунками, які повністю залежать від волевиявлення та дій однієї сторони - позивача ТОВ «ФК «Прайм Альянс», а тому не можуть вважатись доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір.
За твердженнями заявника, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обгрунтованого договірного формування заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та штрафним санкціям, сум погашення заборгованості, користування кредитними коштами, а також відсутні періоди нарахування заборгованості, а наданий позивачем розрахунок не містить даних, які дозволили б встановити природу виникнення боргу та його погашення, тому такий документ не є належним доказом по справі. 
Вказує, що укладаючи 29.01.2019 Договір факторингу № 29/01/19-2 позивач ознайомився з фактичними обставинами кредитної справи відповідача і був обізнаний про строк прострочення виконання зобов`язань та ризик застосування позовної давності, тому строк позовної давності, що застосовується до спірних правовідносин сплив 08.05.2019, а позов був поданий 05.07.2023, тобто поза межами строку позовної давності.
Зазначає, що визначаючи суму заборгованості за процентами, суд першої інстанції не звернув уваги на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, згідно яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. виконання грошового зобов`язання. Вважає, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором та позовна давність у три роки встановлюється окремо до кожного невиконання щомісячного платежу, тобто за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, тому в даному випадку позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а не взагалі.
Як зазначає заявник, заміна кредитора у зобов`язанні відповідно до ст. 262 ЦК України не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності, разом з тим в матеріалах справи відсутні докази здійснення ним добровільних платежів.
Заявник вважає необґрунтованими посилання позивача на п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності, оскільки строк позовної давності для позивача сплив 08.05.2019, тобто до настання зазначений подій та прийняття відповідних законодавчих актів.
В обґрунтування зазначених доводів скарги заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц та Верховного Суду, викладені у постанові від 05.09.2022 у справі № 385/321/20.
Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції,  представник ОСОБА_1 – адвокат Цуркан В.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Коропського районного суду від 12.01.2024 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог ТОВ «ФК «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення судових витрат.
За доводами скарги, оскаржуване рішення є незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; неправильним дослідженням доказів та відсутності правильної оцінки наданих суду доказів; недоведеністю  обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; необґрунтованістю та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається лише на положення ст. 137, 141 ЦПК України та правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19, від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц , від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15, 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18, від 17.03.2020 у справі № 520/8309/18, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали справи.
У відзиві на апеляційну скаргу т.в.о. директора ТОВ «ФК «Прайм Альянс» В. Крисевич просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1   та залишити в силі рішення Коропського районного суду від 05.12.2023. В обґрунтування посилається, що є необгрутованими твердження відповідача про відсутність первинних бухгалтерських документів, оскільки відповідно до п. 1.1 ч. 1 розділу ІV Постанови Правління НБУ № 174 від 01.06.2011 заява на видачу готівки є касовим документом, який підтверджує факт передачі кредитних коштів від кредитора до позичальника та є належним доказом отримання Боржником кредитних коштів. В обґрунтування поважності не надання до суду першої інстанції виписки по особовому рахунку боржника, зазначає, що ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не є стороною договору між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», на підставі якого ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги за кредитним договором №2008701268 від 08.05.2014, тому ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не мав можливості його отримати в ПАТ «ОТП Банк». ТОВ «ФК «Прайм Альянс» звернулось до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і лише після рішення суду було отримано дану виписку та розрахунок заборгованості за кредитним договором №2008701268 від 08.05.2014. Також заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, оскільки звернулись до суду з позовом про стягнення заборгованості в межах трирічного строку, враховуючи положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Вважає безпідставним посилання на неповідомлення про заміну кредитора, оскільки відповідач не вчинив жодних дій для повного та належного виконання кредитного зобов`язання. Вказує, що до позовної заяви ТОВ «ФК «Прайм Альянс» надано всі необхідні докази для вирішення спору, які підтверджують факт існування заборгованості за кредитним договором та її розмір.
Відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Коропського районного суду від 12.01.2024 ТОВ «ФК «Прайм Альянс»  до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 08.05.2014 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2008701268 на загальну суму 73404,44 грн, з них на споживчі цілі – 69086,53 грн (а.с. 9-11 т. 1).
Згідно заяви на отримання готівки № 1 від 08.05.2014 ОСОБА_1 отримав у відділенні АТ «ОТП Банк» м. Чернігів готівкові кошти у розмірі  69086,53 грн (а.с. 13 т. 1).
Згідно п. 1.4.2 Кредитного договору: сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дату платежу та в розмірі, зазначеному в графіку платежів (а.с. 12 т. 1).
Як убачається з матеріалами справи, 13.06.2016 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» був укладений договір факторингу № 13/06/13, за умовами якого до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги від боржника грошових коштів, на підтвердження чого позивачем була надана копія вказаного Договору факторингу із витягом з Реєстру прав вимоги № 1 та Актом про передачу кредитної справи (а.с. 14-19 т.1).
Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу №13/06/16 станом на 13.06.2016 у позичальника ОСОБА_1 утворилась заборгованістьу розмірі 107383,36 грн з яких: 42816,69 грн - сума строкової заборгованості за кредитом; 30587,75 грн - сума простроченого тіла кредиту; 308,35 грн - сума строкових процентів; 33670,57 грн - сума нарахованих прострочених процентів. Строк прострочення зазначено 731 день (а.с. 18 т. 1).
29.01.2019 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» був укладений договір факторингу № 29/01/19-2, за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відступило позивачу право вимоги від відповідача коштів, право на одержання яких належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача, що підтверджується копією вказаного Договору факторингу із витягом з Реєстру боржників, в якому зазначена заборгованість позичальника ОСОБА_1 , та Актом приймання-передачі документації боржників (а.с. 20-24 т. 1).
Із доданих до позовної заяви письмових доказів убачається, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить 107383,36 грн, яка є непогашеною, сума заборгованості за період з 10.04.2017 по 08.05.2019 складає 31807,09 грн і на вказану суму заборгованості кредитор у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України нарахував 3% річних і інфляційні втрати за період з 29.01.2019 і до 23.02.2022 на загальну суму 10016,70 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на спростування факту укладення кредитного договору і отримання кредитних коштів та враховуючи п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення основної суми заборгованості та відсотків.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд виходив з правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі № 602/1082/19, та п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період з 29.01.2019 по 04.07.2020  через пропуск строку позовної давності.
Також за висновком суду, враховуючи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення трьох процентів річних за період з 04.07.2020 року по 23.02.2022 року у розмірі 1565,95 грн та про стягнення інфляційних втрат за вказаний період у сумі 5259,73 грн.
Рішення суду в частині не задоволених вимог ТОВ «ФК «Прайм Альянс» щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 29.01.2019 по 04.07.2020 не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог ТОВ «ФК «Прайм Альянс».
Суд апеляційної інстанції в частині задоволених вимог погоджується з висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту, пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 612 ЦК України регламентовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав та не спростував доводів позивача.
Відповідно до положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №910/9828/17).
У разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Таким чином, боржник, тобто особа, право вимоги до якої відступається, не входить до складу учасників цього договору. Договір факторингу не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/13266/18, від 08.07.2020 у справі № 910/13840/18.
Згідно зі ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого про наявність підстав для стягнення заборгованості по кредиту, інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Апеляційний суд враховує, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують укладення між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» договорів факторингу, право вимоги за яким за кредитним договором № 2008701268, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Прайм Альянс», а отже позивач як новий кредитор має право на звернення з даним позовом до суду. Саме по собі невиконання вимог ст.1082 ЦК України не позбавляє нового кредитора права вимоги за невиконаним зобов`язанням в тому числі і в судовому порядку без дотримання попереднього позасудового порядку.
Аналогічний правовий висновок міститься постанови КЦС ВС від 06.02.2019 у справі No 361/2105/16-ц.
Так, на підтвердження договірних відносин та факту отримання кредитних коштів ОСОБА_1 позивачем надано: кредитний договір № 2008701268, графік платежів, заяву на видачу готівки ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, витяг з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу (а.с. 9-11, 12, 13, 18, 24, 212-213 т.1).
У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту сплати відсотків за користування позикою, розмір і тип процентної ставки, про що відповідач особисто поставив свій підпис.
Кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався. Розрахунок заборгованості проведений первісними кредиторами до відступлення прав вимог відповідачем не спростований ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, будь-яких нових нарахувань кредитної заборгованості позивач не проводив.
Як вбачається ТОВ «ФК «Прайм Альянс» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості в межах трьхрічного строку за період з 10.04.2017 по 08.05.2019, що також підтверджується наданим графіком платежів, який є Додатком  № 1 до договору про надання споживчого коедиту № 2008701268 від 08.05.2014 (а.с. 9-13 т. 1).
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження укладення кредитного договору, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки кредитний договір був підписаний відповідачем особисто, з позовом про визнання його недійсним відповідач не звертався. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі його особистого підпису відповідачем не надано.
Необґрунтованими є твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачем не доведено жодним чином отримання відповідачем від позивача кредитних коштів та жодних повідомлень про наявність заборгованості він не отримував, як і не отримував жодних повідомлень про відступлення права вимоги по Кредитному договору № 2008701268 від 08.05.2014, враховуючи наступне.
Матеріали справи містять копію заяви на видачу готівки № 1 від 08.05.2014, згідно якої АТ «ОТП Банк» видало кошти ОСОБА_1 у розмірі  69086,53 грн згідно договору № 2008701268 від 08.05.2014, яка містить особистий підпис відповідача (а.с. 13 т. 1).
Відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були ним отримані. Заперечуючи проти отримання кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.
Не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом і доводи скарги про те, що позивачем не доведено факту отримання ним кредитних коштів та відсутність виписки з рахунку боржника, оскільки відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду виписки по зазначеному картковому рахунку за спірний період на підтвердження факту не отримання ним кредитних коштів, враховуючи, що ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не є первісним кредитором та не є банківською установою.
Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (позики та кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за тілом кредиту  31807,09 грн, яку позивач визначив в межах строку давності, з урахуванням графіку платежів, який є Додатком  № 1 до договору про надання споживчого коедиту № 2008701268 від 08.05.2014 (а.с. 9-13 т. 1)
Отже, за відсутності наданих відповідачем доказів сплати коштів на погашення кредитного зобов`язання, твердження заявника, що позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обгрунтованого договірного формування заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та штрафним санкціям, сум погашення заборгованості, користування кредитними коштами, а також відсутні періоди нарахування заборгованості, а наданий позивачем розрахунок не містить даних, які дозволили б встановити природу виникнення боргу та його погашення, тому такий документ не є належним доказом по справі, спростовуються матералами справи, оскільки борг складається лише з суми тіла кредиту, суми строкових відсотків, та нарахованих інфляційних втрат та трьох відсотків річних на вказану суму боргу в порядку 625 ЦК України. 
Доводи скарги щодо не повідомлення відповідача про відступлення прав вимог за кредитним договором не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду. 
Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи колегією суддів не встановлено.
З матеріалів справи вбачається, що позичальником заборгованість ні новому, ні попереднім кредиторам по кредитному договору не сплачувалась, внаслідок чого утворилася заборгованість у заявленій до стягнення сумі.
Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати вимоги проти нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неотримання повідомлення позичальника про відступлення права вимоги, на що посилається відповідач, не припиняє зобов`язань сторін за договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості на користь нового кредитора.
Крім того, апеляційний суд враховує, що наявність рішення суду про визнання виконавчого напису нотаріуса про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню, не припиняє правовідношення між сторонами кредитного договору, та не перешкоджає зверненню позивача до суду за захистом свої прав шляхом стягнення заборгованості.
Також, небгрунтованими є доводи скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, враховуючи наступне.
Судом у справі встановлено та підтверджується матеріалами справи, що порядок погашення кредиту здійснюється шляхом щомісячних платежів згідно Графіку (а.с. 22 т. 1).
За матеріалами справи, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача та просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.
Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості відповідно до графіку, що є додатком до Договору.
Поряд з установленням строку дії Договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі Договору.
Таким чином, умови, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами і передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення в договорі терміну кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. В такому випадку, термін позовної давності по кожному щомісячному платежу в межах строку кредитування відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України починається після невиконання або неналежного виконання позичальником чергового платежу і обчислюється окремо по кожному простроченого платежу. В такому випадку, позовна давність у три роки встановлюється окремо до кожного невиконання щомісячного платежу. Тому, в разі порушення позичальником зобов`язань за кредитом в межах строку кредитування, позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Виходячи з викладеного, якщо позичальник впродовж трьох років хоч і не здійснює платежі по кредитному договору (але до закінчення строку кредитного договору), це не дає можливості застосувати судом за його заявою позовну давність. Такі строки можуть застосовуватися щодо кожного окремого платежу, який позичальник не здійснив.
Згідно постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 за умовами кредитного договору позичальник мав повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у межах визначеного сторонами строку кредитування. Тому після закінчення строку кредитування позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги кредитором повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
За умовами Договору строк кредитування закінчився 08.05.2019, ця дата співпадає з датою останнього платежу відповідно до графіку. Тому саме до цієї дати відповідач повинен був повернути всю заборгованість за кредитним договором, а у позивача після цієї дати, тобто з 08.05.2019 виникло б право для звернення до суду з позовом про стягнення загальної заборгованості за кредитним договором, оскільки саме на цей час позивачу було відомо, що кредитні кошти не повернуті та існує заборгованість.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що звертаючись 30.06.2023 згідно конверту (а.с. 33 т. 1) до суду з даним позовом ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не допущено порушення загального строку позовної давності, що застосовується до даних правовідносин.
При цьому апеляційний суд зауважує, що, як зазначено вище, 08.05.2019 у позивача виникло право для звернення до суду з позовом про стягнення загальної заборгованості за кредитним договором. Отже, загальний строк позовної давності у три роки мав би спливти 08.05.2022.
Апеляійний суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Станом на 30.06.2023 (звернення до суду з позовом у даній справі) карантин на території України діяв.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що, звернувшись в червні 2023 року, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не пропустило позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України.
Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 08.05.2022, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, позовні вимоги ТОВ «ФК «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором судом першої інстанції обґрунтовано задоволено частково.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що відповідач ОСОБА_1 підписав кредитний договір, але своєчасно не виконав грошове зобов`язання, не сплатив заборгованість за укладеним договором ні новому, ні старому кредитору, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 38632,77 грн.
Переглядаючи додаткове рішення Коропського районного суду від 12.01.2024 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Цуркан В.І., апеляційний суд враховує наступне.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вбачається з матеріалів справи, у поданому позові ТОВ «ФК «Прайм Альянс» повідомлено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу відповідно до ст. 134 ЦПК України. До позову також була додана копія Договору про надання правничої допомоги від 06.06.2023 з адвокатом Дорошенко М.А., копія Додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 06.06.2023, копію посвідчення адвоката та ордер (а.с. 8, 25-26, 27, 28, 29  т. 1).
До заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем ТОВ «ФК «Альянс» у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, подано копію акту приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2023 та рахунок-фактуру від 06.12.2023, копію платіжної інструкції № 41 від 11.12.2023 про перерахування коштів у сумі 10736 грн за надані юридичні послуги згідно рахунку № 19 від 06.12.2023 (а.с. 3, 4, 5 т. 2).
Також ТОВ «ФК «Прайм Альянс» до вказаної заяви долучено докази відправлення такої заяви із вказаними додатками відповідачу ОСОБА_1 .
Згідно п. 2. Додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 06.06.2023 сторони визначили вартість 1 години роботи адвоката при наданні відповідної правничої допомоги за домовленістю сторін, що становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати.
Відповідно до акту приймання-передачі  наданих послуг і виконаних робіт від 06.12.2023 адвокатом надано клієнту, ТОВ «ФК «Прайм Альянс», послуги і виконано роботи із правничої допомоги у справі № 735/668/23: первинна консультація та ознайомлення з матеріалами кредитної справи – 2 год.; підготовка позовної заяви – 4 год.; підготовка відповіді на відзив – 2 год. Вартість 1 години роботи адвоката згідного Додаткової угоди складає 1342 грн (2684 грн х 50%) адвокатом витрачено 8 год., тому розмір правничої допомоги в рамках розгляду справи складає 10736 грн.
Задовольняючи заяву ТОВ «ФК «Прайм Альянс» про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача під час розгляду справи підтверджено розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу, а тому дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог.
З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні матеріалів справи, доказів, наданих суду першої інстанції та відповідають вимогам чинного законодавства.
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Із положень статей 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі частково задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, у разі недотримання вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Згідно із ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).
Відповідачем ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження не співмірності стягнутих судом на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» витрат на правову допомогу, зава/клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу також відповідачем подана не була.
Враховуючи викладене, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції врахував складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності, пропорційності і дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 9877 грн є співмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи та пропорційними до задоволених вимог.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення норм чинного законодавства, правових висновків Верховного Суду та їх на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта без належного обґрунтування підстав оскарження додаткового рішення, а не спростування висновків суду першої інстанції.
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу судом першої інстанції враховано відсутність доказів на підтвердження підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, детально проаналізовано заявлені витрати, враховано їх реальність, критерій розумності та співмірність.
Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення та додаткове рішення суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та  додаткового рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 270, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 03.04.2024.

Головуючий                                                        Судді :