КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
06 червня2024 року
 
м. Київ
 
справа №757/7863/22-ц
 
провадження №22-ц/824/2085/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача:      Гуля В.В.
суддів:                          Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживачів та просила визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні кредитною карткою «Універсальна» № НОМЕР_1 , виданою на ім`я ОСОБА_1 неправомірними. 
Визнати транзакцію щодо переказу 04 січня 2022 року грошових коштів в сумі 27 999 грн з кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_1 , виданою на ім`я ОСОБА_1 нечинною. Вирішити питання розподілу судових витрат.
В мотивування позову позивач зазначив, що 21 березня 2013 року між нею та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач видав їй кредитну картку з кредитним лімітом в 1 000 грн.
У подальшому банк відкрив їй картковий рахунок № НОМЕР_1 та видав картку «Універсальна» №  НОМЕР_1 .
В 2016 році відповідач збільшив кредитний ліміт по вказаній картці до 30 000 грн.
До її рахунку прикріплений фінансовий номер телефону НОМЕР_2 , який встановлений на її мобільному телефоні марки Самсунг J7.
Позивач також указувала, що 02 січня 2022 року о 20:15 годині вона змінила СІМ-карту з номером НОМЕР_2 на СІМ-карту іншого формату (МініСім, МікроСім) у оператора мобільного зв`язку «Київстар» (далі - Київстар).
03 січня 2022 року о 09:00 годині вона отримала від Київстар повідомлення про те, що зміна Сім-картки відбудеться через 7 годин, однак попередня СІМ-карта їй не була повернута при її заміні в сервісному центрі.
04 січня 2022 року, перебуваючи на своєму робочому місці в м. Вінниці, вона на свій мобільний телефон отримала повідомлення через додаток Приват24 про те, що 04 січня 2022 року о 14:23:58 відбулось списання коштів з кредитної картки «Універсальна» №  НОМЕР_1 на суму 27 999 грн в магазині «Фокстрот» м. Запоріжжя, просп. Соборний, 175.
З виписки по рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк» на її ім`я вбачається, що станом на 03 січня 2022 року, залишок по рахунку з урахуванням кредитного ліміту 30 000 грн становить 2 019,91 грн. При цьому, за період з 21 березня 2013 року до 04 січня 2022 року на початок періоду баланс становить 27 980,09 грн, усього надходжень 10 376,29 грн, усього витрат 38 356,38 грн.
О 14:45 вона зателефонувала на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» для блокування картки.
04 січня 2022 року вона через додаток Приват24 отримала повідомлення про те, шахраї намагались розрахуватись її карткою в м. Запоріжжі, однак відбулась відмова платежу у зв`язку з відсутністю коштів.
Цього ж дня вона подала заяву до АТ КБ «Приватбанк» про повернення коштів в сумі 27 999 грн. У відділенні банку їй повідомили, що кошти заблоковані та надали відповідний скринінг зі службового планшету , запевнивши, що кошти будуть повернуті, однак на її запит 19 січня 2022 року АТ КБ «Приватбанк» листом від 02 лютого 2022 року №20.10.0.0.0/7-20119/31766 надав відповідь про неможливість повернення коштів, оскільки переказ було здійснено через сервіс Apple Pay, а також те, що чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні кредитною карткою «Універсальна» № НОМЕР_1 , виданою на ім`я ОСОБА_1 неправомірними. 
Визнати транзакцію щодо переказу 04 січня 2022 року грошових коштів в сумі 27 999 грн з кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_1 , виданою на ім`я ОСОБА_1 нечинною. Вирішити питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, у зв`язку з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи.
Вказує, що апелянт не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації,  яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначає, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  пункту першого частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» згідно з договором SAMDN52000078633512 від 21 березня 2013 року.
У подальшому банк відкрив ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_3 та видав картку «Універсальна» №  НОМЕР_1 .
02 січня 2022 року позивач замінила Сім-карту мобільного оператора Київстар на свій мобільний телефон.
03 січня 2022 року о 09.00 годині вона отримала від Київстар повідомлення про те, що зміна Сім-картки відбудеться через 7 годин.
04 січня 2022 року о 14.23 годині в магазині Фокстрот за адресою: АДРЕСА_1 відбулась покупка на суму 27 999 грн, яка була оплачена карткою №  НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 03 лютого 2022 року кредитний ліміт по картці № НОМЕР_1 становить 30 000 грн, залишок з урахуванням кредитного ліміту - 2 019,91 грн.
Згідно з випискою по картковому рахунку №  НОМЕР_1 картка «Універсальна» №   НОМЕР_1 в січні 2022 року з картки позивача відбулась транзакція на суму 27 999 грн, що зазначена в графі: магазин + інтернет.
05 січня 2022 року ОСОБА_1 визнано потерпілою в кримінальному провадженні №12022025010000008 за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України.
19 січня 2022 року позивач подала АТ КБ «Приватбанк» запит, в якому просила зокрема надати інформацію, чи відбулось повідомлення про помилковий переказ на суму 27 999 грн, провести службове розслідування щодо списання коштів банком після того, як позивач повідомила банк про шахрайські дії.
02 лютого 2022 року АТ КБ «Приватбанк» надало позивачу відповідь про відсутність можливості у банка повернути позивачу кошти.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів того, що бездіяльність та неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за укладеним сторонами договором АТ КБ «Приватбанк» при користуванні кредитною карткою «Універсальна» призвело до незаконного використання інформації, яка дала змогу невстановленим особам здійснити шахрайські дії та ініціювати платіжні операції за кредитною карткою й списання грошових коштів з рахунку позивача.
Дослідивши матеріали справи колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. 
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). 
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Велика Палата Верховного Суду, дійшовши наведених вище висновків, звертає увагу, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим може не обмежуватися випадками, наведеними в пункті 57 цієї постанови.
   Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 липня 2019 року, справа № 750/1535/17, провадження № 61-28701св18 позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між ним та банком укладено договір банківського вкладу. Позивач отримав листа від банку, яким його повідомлено про те, що договір є нікчемним відповідно до положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».   
Верховний Суд врахував, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом для застосування до спірних правовідносин. 
Такий спосіб захисту, як визнання договору дійсним може бути застосований судом виключно в окремо визначених цивільним законодавством випадках. Зокрема, за правилами частини другої статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Аналіз норм § 2 глави 17 розділу IV Книги першої ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнано дійсним судом у разі, наприклад: недодержання вимоги щодо письмової форми правочину (частина друга статті 218 ЦК України); недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину (частина друга статті 219 ЦК України); недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору (частина друга статті 220 ЦК України); вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (частина друга статті 221 ЦК України); вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування (частина друга статті 224 ЦК України); вчинення правочину недієздатною фізичною особою (частина друга статті 226 ЦК України). 
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 червня 2019 року, справа № 490/10190/16-ц, провадження № 61-33118св18 зобов`язаний був виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. 
За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд. 
Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту. 
Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Як убачається з позовної заяви ОСОБА_1 заявила такі позовні вимоги, як визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні кредитною карткою «Універсальна» № НОМЕР_1 , виданою на ім`я ОСОБА_1 неправомірними. 
Визнати транзакцію щодо переказу 04 січня 2022 року грошових коштів в сумі 27 999 грн з кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_1 , виданою на ім`я ОСОБА_1 нечинною. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не відповідають ст. ст. 13,16 ЦК України, оскільки нею застосовано неправильний спосіб захисту свої прав.
Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 , у зв`язку з вибором не правильного способу захисту не можуть бути виконанні за результатом прийняття рішення на користь позивачки.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009  Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
У Рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 зазначено, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019  судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 5 ЦПК України способи захисту, які застосовуються судом здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Сутність цього спору полягає в тому, що позивачка, як клієнт банку, о 14:45 вона зателефонувала на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» для блокування картки. 04 січня 2022 року вона через додаток Приват24 отримала повідомлення про те, шахраї намагались розрахуватись її карткою в м. Запоріжжі, однак відбулась відмова платежу у зв`язку з відсутністю коштів. Цього ж дня вона подала заяву до АТ КБ «Приватбанк» про повернення коштів в сумі 27 999 грн. У відділенні банку їй повідомили, що кошти заблоковані та надали відповідний скринінг зі службового планшету , запевнивши, що кошти будуть повернуті, однак на її запит 19 січня 2022 року АТ КБ «Приватбанк» листом від 02 лютого 2022 року №20.10.0.0.0/7-20119/31766 надав відповідь про неможливість повернення коштів, оскільки переказ було здійснено через сервіс Apple Pay, а також те, що чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу. Із позовом до суду звернулась вважаючи, що банк безпідставно утримує та не повертає її кошти.
Отже, уданих правовідносинах належним способом захисту буде вимога про повернення (стягнення) цих коштів у разі визнання обґрунтованості позовних вимог.
За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 застосувала невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки вказані вимоги виконати за наслідком розгляду справи неможливо.
Таким чином, встановивши вказані обставини суд першої інстанції мав відмовити в задоволені позову саме з цих підстав, а не постановляти рішення по суті позовних вимог, які були пред`явлені з невірним способом захисту та позовними вимогами, які не можуть бути виконанні та не досягається мета відновлення права, про яке заявляє позивачка.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, без належно заявлених позовних вимог правового значення для вирішення справи не мають. 
Положеннями статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволені позову, проте неправильно визначився з мотивами такої відмови, колегія суддів уважає, що мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

 
Головуючий:                                                                          Гуль В.В.

Судді:                                                                                       Матвієнко Ю.О.

                                                                                                 Мельник Я.С.