У Х В А Л А
09 травня 2024 року
м. Київ
справа № 728/1440/23
провадження № 61-5084ск24
Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марченко Максим Михайлович, на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту не проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила:
- встановити факт не проживання спадкоємця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем - матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
08 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марченко М. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просила суд касаційної інстанції скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року та залишити в силі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2023 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями для розгляду справи визначено суддю-доповідача Ігнатенка В. М.
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марченко М. М., на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 рокузалишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме, запропоновано: подати до суду касаційної інстанції нову редакцію касаційної скарги з належним обґрунтуванням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, на який заявник посилається, як на підставу касаційного оскарження судових рішень; сплатити судовий збір та на підтвердження сплати судового збору надати оригінал платіжного документа.
03 травня 2024 року до Верховного Суду від заявника надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту яких вбачається, що вказані в ухвалі суду недоліки касаційної скарги усунуто частково.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У першій редакції касаційної скарги заявник підставою касаційного оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року зазначав пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Однак, у касаційній скарзі не було вказано, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду, а також не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо відповідних норм права.
Вказане свідчило про формальний підхід скаржника до належного оформлення касаційної скарги в частині обов`язкового зазначення підстав касаційного оскарження з урахуванням частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 рокузаявнику було надано строк подати нову редакцію касаційної скарги з належним обґрунтуванням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, на який заявник посилається, як на підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції у справі № 728/1440/23.
В уточненій редакції касаційної скарги, поданій до Верховного Суду 03 травня 2024 року,як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права
у подібних правовідносинах,а саме, застосування абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявник у касаційній скарзі належним чином не обґрунтував необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо відповідних норм права.
Інших підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених статтею 389 ЦПК України, уточнена редакція касаційної не містить.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що існують висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, в яких зазначено про те, що спосіб захисту щодо встановлення факту постійного не проживання спадкоємця за місцем відкриття спадщини та визнання його таким, що не прийняв спадщину не передбачений вимогами статті 16 ЦК України та Книгою шостою ЦК України «Спадкове право».
Верховний Суд зазначає, що виконання процесуальних вимог щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідних пунктів згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення.
Крім того, частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими з чого вбачається, що коректне визначення підстав касаційного оскарження має суттєве значення.
Також Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Заявник не виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 22 квітня 2024 року в частині належного обґрунтування підстав касаційного оскарження, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою і є підставою для визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марченко Максим Михайлович, на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту не проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, визнати неподаною та повернути.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                     В. М. Ігнатенко