КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 753/25081/21 Апеляційне провадження № №22-ц/824/9630/2024	Головуючий у суді першої інстанції - Коренок А.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
01 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                             Оніщук М.І.,
судді                                                Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар                                          Прокопенко С.В.,
за участю:
позивача                                         ОСОБА_1 ,
представника позивача                ОСОБА_2 ,
представника відповідача                        ОСОБА_3 ,     
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Капалкіною Іриною Олегівною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів дарування недійсними, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, в якому просила визнати договір дарування домоволодіння від 03 грудня 2018 року та договір дарування земельної ділянки від 07 грудня 2018 року недійсними.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що  позивач ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а рідним братом померлої ОСОБА_1 є ОСОБА_1 (відповідач).
Незадовго до смерті ОСОБА_1 , а саме 16.11.2018 року ОСОБА_1 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Босою Ю.П., за яким ОСОБА_1 заповіла їй частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Інших спадкоємців, окрім неї та відповідача, у ОСОБА_1 не має.
У квітні 2019 року, коли вона повернулась до свого мешкання будинку АДРЕСА_1 (будинок заповіла їй померла), відповідач заборонив їй там перебувати, посилаючись на те, що, як будинок, так й прилегла територія до нього (земельна ділянка), перебувають у його власності на підставі договорів дарування, укладених між ним та померлою ОСОБА_1 . Оскільки іншого житла вона не мала, просила дозволу у відповідача пожити у будинку, проте він відмовив їй, внаслідок чого вона була вимушена звертатися до правоохоронних органів із заявами про злочин.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.08.2020 року задоволено її заяву й витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. копію договору дарування земельної ділянки від 07.12.2018 року та копію договору дарування домоволодіння від 03.12.2018 року.
Вважає, що вказані договори дарування, укладені між померлою ОСОБА_1 та відповідачем, є недійсними з огляду на те, що вона є спадкоємицею померлої за заповітом. Оскаржувані договори дарування позбавляють її законного права на спадкування, а відтак й на власне житло. Вказує, що протягом останніх років життя померла хворіла на тяжкі захворювання, у тому числі, онкологічні. Протягом останнього місяця життя, тобто до грудня 2018 року (у даному періоді було укладеного спірні договори - 03 та 07 грудня 2018 року) ОСОБА_1 перебувала у важкому стані та не могла самостійно пересуватись, рухати руками у зв`язку із паралічем кінцівок. Вона приймала за рецептом лікаря наркотичні лікарські засоби, зокрема, морфін сульфат, та інші психотропні речовини з метою полегшення болю. Протягом останніх років саме вона опікувалась здоров`ям її хворої сестри, оскільки відповідач відмовився доглядати за нею.
Проте, знаючи про складний фізичний стан ОСОБА_1 , 03.12.2018 року, обравши час, коли ОСОБА_1 приймала наркотичні засоби, відповідач запросив до будинку нотаріуса та здійснив підробку підпису померлої на договорі дарування домоволодіння, або наніс підпис рукою померлої, адже остання не могла рухати руками.
07.12.2018 року за аналогічних обставин відповідач уклав із ОСОБА_1 другий договір земельної ділянки.
Вказані договори укладались за виключної присутності лише відповідача та нотаріуса.
З приводу вказаних обставин вона зверталась до прокуратури, а також управління поліції із заявою про злочин.
На її думку, сумнівності додає й той факт, що попередньо до укладення оспорюваних договорів дарування, ОСОБА_1 заповіла переважну частину майна частини саме їй, а також 90% квартири, тобто були відсутні логічні підстави для укладення оспорюваних договорів дарування. Договори дарування домоволодіння та земельної ділянки були укладені у різні дні - 03 та 07 грудня 2018 року, що також свідчить про наявність підстав вважати, що такі дії померлої вчинені під дією помилки, оскільки дана обставина свідчить про наявну у відповідача необхідність запросити нотаріуса на укладення договору саме в той час, коли померла прийняла психотропні речовини та в найбільш сильний момент їх дії, достатній для укладення оспорюваного правочину.
Зазначене дає їй підстави вважати, що підписи померлої ОСОБА_1 на спірних договорах дарування підроблені, а саме - померла діяла під впливом наркотичних засобів, тобто під дією помилки внаслідок тяжкої хвороби, перебуваючи під дією морфіну, не усвідомлючи значення своїх дій.
Вказує, що під час укладення договорів дарування, волевиявлення померлої ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, що вказує на необхідність визнання оспорюваних договорів недійсними.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.02.2024 року у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с.42-50).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись не невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що правовою підставою для визнання правочинів недійсними, є підстави вважати, що ОСОБА_1 діяла під впливом наркотичних засобів, внаслідок тяжкої хвороби, не усвідомлюючи значення своїх дій під час укладання спірних договорів. 
Крім того, апелянт зазначає про свою незгоду з висновками суду першої інстанції про те, що вона є не належним позивачем, адже оскаржуваними договорами було порушено її право на спадкування майна, визначеного у заповіті.
Крім того, вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи, посмертної судово-медичної експертизи, посмертної судово-психіатричної експертизи та витребування оригіналів документів (т. 3, а.с. 126-143).
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28.03.2024 року відкрито апеляційне провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву та призначено справу до судового розгляду (а.с. 166-168).
Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Третя особа у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 01.05.2024 року до суду надійшло клопотання від третьої особи про розгляд справи за її відсутністю.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2018 року між ОСОБА_1 , 1962 р.н., та ОСОБА_1 , 1952 р.н., був укладений договір дарування домоволодіння, яке складається із двох жилих будинків, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 передала у дар належне їй на праві власності вказане допомолодіння, ОСОБА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського наотірального округу Казаєвою Н.М. Договір підписано у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 відчужуваного майна перевірено. У зв`язку зі станом здоров`я дарувальника договір посвідчено за адресою: АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано в реєстрі № 5157.
07 грудня 2018 року між ОСОБА_1 , 1962 р.н., та ОСОБА_1 , 1952 р.н., був укладений договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 передала у дар належну їй на праві власності вказане земельну ділянку площею 0, 09999, ОСОБА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського наотірального округу Казаєвою Н.М. Договір підписано у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 відчужуваного майна перевірено. У зв`язку зі станом здоров`я дарувальника договір посвідчено за адресою: АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано в реєстрі № 5226.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вищевказані договори є недійсними з підстав введення дарувальника в оману (ст.230 ЦК України), помилки (ст.229 ЦК України), укладення правочинів без волевиявлення дарувальника, який не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а також з підстав підроблення підписів дарувальника на таких договорах, укладені договори порушують її право на відчужене за оспорюваними договорами майно, як спадкоємиці.
Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В той же час, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, позивачка не є стороною оспорюваного нею правочину, у зв`язку з чим єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даним договором.
При цьому, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим, при вирішенні даного спору судом першої інстанції враховано, що підстави позову про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману, без волевиявлення дарувальника, який не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та з підстав підроблення підписів дарувальника на таких договорах, є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних (різних) за правовою природою юридичних фактів. 
Тобто, кожна з підстав має свій предмет доказування, відрізняється належністю і достатністю доказів.
При цьому, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, про недоведеність позивачем підстав для визнання оскаржуваного договору з заявлених у цьому позові підстав. 
Так, стаття 230 ЦК України передбачає, що у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
З сукупного аналізу зазначених положень закону та наданих роз`яснень можна зробити висновок, що про обман, як підставу недійсності правочину, може заявляти лише сторона цього правочину, яка вважає, що її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не є стороною оспорюваних договорів дарування, а отже не може стверджувати про те,  яким чином сторони договорів розуміли суть вчинюваних правочинів та як усвідомлювали їх обставини.
Доводи позивача про укладення договору дарувальника, який помер, з підстав помилки (ст.229 ЦК України), також не є обгрунтованими з огляду на смерть сторони договору (дарувальника).
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підроблення підпису дарувальника по оспорюваним договорам дарування згідно доводів позивача, не обґрунтовані, не забезпечені належними й допустимими доказами, а тому ґрунтуються на припущенні.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи, посмертної судово-медичної експертизи, посмертної судово-психіатричної експертизи та витребування оригіналів документів, колегія суддів відхиляє, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, такі клопотання були подані з порушенням відповідних процесуальних строків та без належного обґрунтування причин їх подання з порушенням таких строків.
Більш того, з огляду на те, що позивач не визначився з правовими підставами пред`явлення позовних вимог щодо недійсності договорів, призначення трьох експертиз, які доводитимуть різні юридичні факти, є необгрунтованими та безпідставними.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи,  а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів дарування недійсними,  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 травня 2024 року.
 
Суддя-доповідач                                                             М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                    В.А. Шебуєва 
 
                                                                                            О.В. Кафідова