Справа № 159/3225/23 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/328/24  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 березня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Киці С. І., 
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Черняк О. В.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги (з урахуванням заяви про усунення недоліків позовної заяви) мотивувала тим, що у них з відповідачем спільне життя не склалося в зв`язку із різницею поглядів та інших особистих переконань, а тому подальше збереження шлюбу суперечить як її інтересам, так і інтересам відповідача. Син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишається проживати з нею та знаходитись на її утриманні. Просила розірвати шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , який зареєстрований 23 червня 2018 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 1038; відновити її дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 »; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з позовом до суду до досягнення неповнолітньою дитиною повноліття. 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2024 року в цій справі позов задоволено. Ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 23 червня 2018 року у Шевченківському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1038; змінити позивачеві ОСОБА_3 прізвище « ОСОБА_9 », взяте нею під час реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 на дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 »; стягувати з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн на дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах суми платежу за 1 місяць в сумі 5000 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1073,60 грн, а в дохід держави - 1073, 60 грн. 
Відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду в частині розірвання шлюбу. Не погоджується з мотивами, викладеними в рішенні суду, що сталили причиною для розірвання шлюбу. Висновки, викладені судом у рішенні, не відповідають обставинам справи. Вказує, що його дії були направлені на збереження шлюбу, він не був ініціатором розірвання шлюбу, постійно заперечував щодо його розірвання, просив строк на примирення. Не втратив почуття поваги до своєї дружини, як це вказано в судовому рішенні, не проти спілкування з нею. Матеріально допомагає дружині утримувати сина, не заперечував щодо стягнення аліментів. Заперечує щодо розірвання шлюбу та бажає зберегти сім`ю, вважає, що рішення суду є передчасним, їм з дружиною необхідний час. Категорично не погоджується із тим, що упродовж наданого судом строку на примирення він не змінив своєї поведінки. Вказані у судовому рішенні твердження щодо причин розірвання шлюбу не відповідають дійсності і не були зазначені жодною із сторін в справі. Він займається публічною діяльністю і заперечує щодо того, щоб неправдиві факти були зазначені причиною розірвання його шлюбу. Просив скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2024 року в цій справі в частині розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 зазначив, що подружні відносили сторін фактично припинені, подружжя не проживає разом близько року, не веде спільного господарства. Причина розпаду сім`ї – різниця характерів, відсутність між сторонами взаєморозуміння і довіри, розходження поглядів на сімейні відносини, на сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Втрачені усі фізичні та духовні зв`язки між позивачем та відповідачем. Єдиний мотив відповідача у збереженні шлюбу це намагання зберегти статус члена сім`ї працівника дипломатичної служби для проживання за межами України та вільного перетину кордону. Вказав, що позивач вважає зазначені нею причини для розірвання шлюбу обґрунтованими, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечитиме інтересам позивача. Просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні в апеляційному суді представник відповідача ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити з викладених у ній підстав. Представник позивача ОСОБА_1 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві.
За п. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується відповідачем виключно у частині позовних вимог про розірвання шлюбу і судом апеляційної інстанції справа переглядається саме в цій частині.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній відповідачем частині.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 23 червня 2018 року зареєстровано шлюб у Шевченківському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, доводиться відповідним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У позові як на підставу розірвання шлюбу позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що у них з відповідачем спільне життя не склалося в зв`язку із різницею поглядів та інших особистих переконань, а тому подальше збереження шлюбу суперечить як її інтересам, так і інтересам відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_8 заперечував щодо задоволення позову в частині вимог про розірвання шлюбу, вказував, що має намір продовжувати сімейні відносини, висловив готовність працювати над собою і досягти з дружиною спільного бачення, узгодити всі особисті переконання кожного. Просив вжити заходів щодо примирення подружжя, надати строк шість місяців на примирення.
У відзиві на відзив представник позивача ОСОБА_1 вказав, що позивач вважає подальше збереження шлюбу неможливим і таким, що суперечить її інтересам.
Вирішуючи клопотання відповідача про надання подружжю строку на примирення, суд першої інстанції врахував прагнення відповідача зберегти шлюб, наявність у сторін неповнолітньої дитини т надав сторонам строк для примирення. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що шлюб між сторонами існує лише формально, сторони упродовж тривалого часу не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільного господарства і остаточно втратили почуття любові та взаємоповаги. Упродовж строку, наданого сторонам для примирення, відповідач не змінив своєї поведінки. Суд першої інстанції врахував, що позивач наполягає на розірванні шлюбу оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та малолітньої дитини, тому вважав, що позов обґрунтований, докази про можливість збереження сім`ї сторін - відсутні, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, продовження строку для примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, відтак шлюб між сторонами необхідно розірвати.
Висновок суду про розірвання шлюбу між сторонами є правильним, однак частково зроблений на підставі недоведених обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частина 1 статті 55 СК України визначає, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Відповідно до частини 3 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. А згідно з частиною 4 примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Так, якщо один з подружжя вважає, що збереження шлюбу суперечить його інтересам, він має право звернутися до суду з відповідним позовом відповідно його обґрунтувавши та вказавши в зв`язку з якими саме життєвими обставинами він прийшов до такого висновку.
У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Згідно статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що збереження шлюбу не відповідає інтересам позивача ОСОБА_3 , про що свідчить відсутність її бажання примиритися з відповідачем до звернення в суд з цим позовом та упродовж наданого судом строку. Відповідач не заперечував у заявах по суті справи щодо обставин про те, що сторони не підтримують подружні стосунки та не ведуть спільного господарства. Вказане у сукупності є достатньою підставою для розірвання шлюбу та задоволення позову в цій частині.
Натомість вказане судом твердження про втрату обома з подружжя почуття любові та взаємоповаги є передчасним, оскільки жоден із них у заявах по суті справи не вказував таку обставину як підставу для розірвання шлюбу. Також матеріали справи не містять доказів того, що примирення сторін не відбулось у зв`язку із небажанням відповідача змінювати свою поведінку. Крім того висновок суду в цій частині суперечить тому факту, що саме за заявою відповідача суд надав сторонам строк на примирення. 
Суд першої інстанції формально підійшов до вирішення справи про розірвання шлюбу, не встановив фактичних взаємовідносин подружжя після закінчення наданого строку для примирення.
В зв`язку з чим, колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення «..і остаточно втратили почуття любові та взаємоповаги. Упродовж строку, наданого сторонам на примирення, відповідач не змінив своєї поведінки». В решті рішення суду в частині розірвання шлюбу залишається без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4  задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2024 року в цій справі змінити.
Виключити з мотивувальної частини рішення «..і остаточно втратили почуття любові та взаємоповаги. Упродовж строку, наданого сторонам на примирення, відповідач не змінив своєї поведінки».
В решті рішення про розірвання шлюбу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя                                        

Судді