Постанова
Іменем України
 
25 червня 2024 року
м. Київ
 
справа №  935/2851/22
провадження № 61-15619св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні майном
 
за касаційною скаргою адвоката Тандира Дмитра Віталійовича як представника ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Григорусь Н. Й., Борисюка Р. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 16 липня 2014 року, що розташовані на АДРЕСА_1 , укладеного між її матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частини будинку і 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером 1822510100:01:009:0222 та усунути перешкоди в користуванні майном (зокрема належним їй рухомим майном) шляхом безперешкодного доступу до спірного домоволодіння та земельної ділянки.
 
Як на обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що вона є дочкою                    ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та яка 02 червня 2022 року склала заповіт, яким усе своє майно заповіла їй. 
 
Проте позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 у 2014 році уклала договір дарування, за яким безоплатно передала у власність ОСОБА_2 спірний житловий будинок і земельну ділянку.
 
Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на статтю                1241 ЦК України і зазначає, що є непрацездатною повнолітньою донькою померлої та має право на обов`язкову частку у спадщині, а укладений оспорюваний правочин направлений на позбавлення її частини спадкового майна.
 
У спірному будинку знаходяться речі позивача, однак відповідач не допускає її до будинку для можливості забрати свої речі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Коростишівський районний суд Житомирської області рішенням від 12 травня   2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю заявлених вимог.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Житомирський апеляційний суд постановою від 18 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 травня 2023 року без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Тандир Д. В. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року і ухвалити нове рішення. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня                    2021 року у справі № 662/397/15, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 303/674/17, від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21, від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц; судове рішення ухвалено з  порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
На обґрунтування вимог касаційної скарги адвокат зазначає про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Упродовж усього розгляду справи позивач стверджувала, що договір дарування є удаваним, оскільки реальною метою такого правочину була єдина мета -позбавлення позивача обов`язкової частки, що їй належить, оскільки відповідно до чинного законодавства на момент його укладання вона належала до кола осіб, яким закон гарантує обов`язкову частку у спадщині.  
Факт призначення фізичній особі пенсії, зокрема пенсії за вислугою років, навіть ще до досягнення цією особою віку 60 років для чоловіків та 55 років для жінок, є підтвердженням перебування цієї особи у стані, який вважається непрацездатним в розумінні частини першої статті 1241 ЦК України.
Суди приюдиційно зазначили про те, що факт отримання пенсії позивачем                              з 2016 року не свідчить про те, що станом на момент укладення оспорюваного договору в 2014 році вона не мала права на обов`язкову частку у спадщині, на підставі чого дійшли висновку про повну відмову в задоволенні позовної вимоги.  
У січні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2  на касаційну скаргу, який мотивований законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.В апеляційній і касаційній скаргах та в позовній заяві представник позивача зазначав, що позивач як непрацездатна особа має право на обов`язкову частку у спадковому майні померлої матері, цей факт відповідач не заперечує і не заперечував. Однак спірне майно на момент смерті спадкодавці їй не належало, тому воно не увійшло  до складу спадщини, у якій позивач має право на обов`язкову частку.Чинне законодавство не забороняє власнику дарувати належне йому майно навіть у разі, коли у нього є дорослі непрацездатні діти.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
04 січня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2024 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_4 справу розподілено колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,  Тітова М. Ю.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 
 
16 липня 2014  року ОСОБА_3 за договором дарування подарувала ОСОБА_2 належні їй на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані  на АДРЕСА_1 .
 
02 червня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, що буде належати  їй на день смерті, ОСОБА_1  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилася спадщина.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного                              у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції                       в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується  з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
У цій справі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, зокрема, просила визнати недійсним договір дарування спірного будинку і земельної ділянки, оскільки відповідно до статті 1241 ЦК України вона має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, а оспорюваний договір дарування направлений на позбавлення її частини спадкового майна.  
Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (частина перша статті 1241 ЦК України).
Встановивши, що на момент смерті ОСОБА_3 спірні житловий будинок                              і земельна ділянка їй на праві власності не належали, суди дійшли обґрунтованого висновку, що це майно відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини ОСОБА_3 не увійшло.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Оспорюваними є правочини за умов, визначених у статтях  218-236 ЦК України.
Проте позивач не зазначила жодної з цивільно-правових норм, які регулюють визнання правочинів недійсними.
Змагальність сторін є одним з основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування спірного майна із заявлених у цій справі підстав, адже це майно до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , не увійшло, а вимоги про усунення перешкод у користуванні майном у цій справі є похідними, оскільки позивач не пов`язує у своїй позовній заяві ці вимоги з будь-якими іншими обставинами.
Саме по собі зазначення судом про те, що ОСОБА_1 у жовтні 2016 року почала отримувати пенсію як непрацездатна особа, не було і не є підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог та не має преюдиційного значення в майбутньому. Доводи касаційної скарги з цього питання зводяться до трактування норм закону та змісту судового рішення на власний розсуд.
Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, цитування постанов Верховного Суду та намагання переконати суд касаційної інстанції, що підставою для визнання договору дарування недійсним позивач зазначала удаваність, водночас це спростовується змістом позовної заяви. 
Одним із принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений                            у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, провадження № 61-16521св18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, провадження № 61-14417св19, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16, провадження № 61-35160св18.
Посилання заявника на неврахуванню судами попередніх інстанцій висновків, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17,                           від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 тощо (щодо застосування принципу jura novit curia - «суд знає закони»), колегія суддів відхиляє, оскільки посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а фактичні обставини у наведених заявником як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи                      з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Отже, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін.
Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Тандира Дмитра Віталійовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов