КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/7442/2024                                                                 Доповідач - Ратнікова В.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
         м. Київ                                                                                           Справа № 755/9316/23
        27 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Ратнікової В.М.
суддів                          - Борисової О.В.    
                                     - Левенця Б.Б.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Ніколаєнко Олени Миколаївни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ПриватБанк» до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
У червні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до   ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що  ОСОБА_1  звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету- заяву № б/н від  08.05.2018 року. 
При підписанні анкети - заяви ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.
Зазначає, що відповідачка ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банка про їх затвердження.
Вказує на те, що заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
Відповідно до виявленого бажання відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 31 000 грн.
Вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідачка  має заборгованість станом на 28 травня 2023 року у розмірі  36079,34 грн., яка складається з: 29 514,18 грн. заборгованості за тілом кредиту, 6 565,16 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом.
З огляду на викладене, просило  суд стягнути з ОСОБА_1  заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг       № б/н від 08 травня 2018 року у розмірі  36 079,34 грн. та судові витрати у розмірі                2 684 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «ПриватБанк» до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,  відмовлено.
 Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, 19 січня 2024 року представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Ніколаєнко Олена Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення  позовних вимог в повному обсязі.
 Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що  не погоджується із оскаржуваним  рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає, що воно прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви  між відповідачем- ОСОБА_1 та банком був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.
Звертає увагу суду на те, що заповнення анкети про приєднання до умов будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребується. Належним доказом укладення договору є анкета-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якою клієнт визначає самостійно за своєю потребою.
Вказує на те, що суд першої інстанції не з"ясував всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та не надав оцінки усім доказам у справі, а саме: виписці по картковому рахунку та розрахунку заборгованості, які надавалися позивачем до суду першої інстанції на підтвердження користування відповідачем кредитними коштами.
Зазначає, що з розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку  чітко прослідковується, що відповідачка також деякий час користувалася власними коштами, якими поповнювала картку, що не заборонено законом та після збільшення розміру кредитного ліміту 28.02.2019 року до 31 000 грн. почала користуватися кредитними коштами за допомогою картки, розраховувалася в торгівельній мережі, сплачувала за послуги, частково сплачувала борг та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості. Отже, доказом користування кредитними коштами також є виписка по рахунку, в якій відображено всі операції із використанням кредитних коштів, зняття грошових коштів, а також розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов'язання.
Вважає, що позивачем надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором, надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, що на думку апелянта, є належними та допустимими доказами по справі, однак всупереч закону не прийняті як належні судом.
 Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано правові висновки, висловлені в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року по справі № 200/5647/18 щодо представлення виписки до картковому рахунку, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та повинна досліджуватися судом.
Зазначає, що порядок нарахування відсотків сторони погодили в тарифах.
Апелянт не погоджується із висновком суду щодо того, що відсутній переклад на державну мову додатків до позовної заяви, що на думку суду не відповідає вимогам чинного законодавства.
Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/99 від 14.12.1999 року визначено офіційне тлумачення ч.1  ст. 10 Конституції України, а саме: «Положення частини першої статті 10 за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова, як державна, є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).
Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України.
Апелянт наголошує на тому, що на момент укладення кредитного договору позивач не відносився ні до органів державної влади, ні до органів місцевого самоврядування. На момент укладення кредитного договору будь-які заборони щодо укладення договору російською мовою були відсутні.
Відзиву на апеляційну скаргу  відповідачкою до апеляційного суду не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08 травня 2018 року ОСОБА_1   підписала заяву про приєднання до Умов і Правил надання послуг у ПриватБанку.
Як вбачається з наданої позивачем  довідки, ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору   отримала кредитну картку №  НОМЕР_1 , терміном дії до 04/22.
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 08 травня 2018 року відбувся старт карткового рахунку, 08 травня 2018 року їй було встановлено кредитний ліміт 300,00 грн.,08 травня 2018 року було зменшено кредитний ліміт до  300,00 грн., 08 травня 2018 року кредитний ліміт було збільшено до 700,00 грн., 28  лютого 2019 року кредитний ліміт збільшено до 31 000 грн., 14 квітня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн., 08 травня  2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81  грн., 01 червня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн.,12 червня 2020 року кредитний ліміт  зменшено до 29 369,81 грн., 23 червня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн.,06 липня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн., 17 липня 2020 року кредитний ліміт зменшено до  29 369,81 грн., 31 липня 2020 року кредитний ліміт зменшено до  28 080,56 грн., 11 серпня 2020 року кредитний ліміт зменшено до  27 738,82 грн., 26 грудня 2022 року кредитний ліміт зменшено до  0,00 грн.
З виписки  АТ КБ "ПриватБанк" про рух коштів за договором  № б/н, укладеним з   ОСОБА_1 за період з 08 травня 2018 року по 06 червня 2023 року вбачається, що відповідачка користувалася наданими банком коштами та частково погашала заборгованість.
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ  КБ «ПриватБанк», відповідачка станом на 28 травня 2023 року має заборгованість  за  договором № б/н від 08 травня 2018 року у розмірі  36 079, 34 грн., яка складається з: 29 514,18 грн. заборгованості за тілом кредиту, 6 565, 16 грн. заборгованість за простроченими відсотками.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції посилався на те, щопозивачем не доведено належними та допустимим доказами укладання між позивачем та відповідачкою договору про надання банківських послуг та відповідно його умов.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове  рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей  205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
З досліджених доказів встановлено, що анкета-заява від 08 травня 2018 року, яка  підписана позичальником, містить анкетні дані  ОСОБА_1 , її контактну інформацію. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач погодився з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею та банком договір банківського обслуговування.
Із довідки наданої позивачем вбачається, що ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору   отримала кредитну картку №  НОМЕР_1 , терміном дії до 04/22.
Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 08 травня 2018 року відбувся старт карткового рахунку, 08 травня 2018 року їй було встановлено кредитний ліміт 300,00 грн.,08 травня 2018 року було зменшено кредитний ліміт до  300,00 грн., 08 травня 2018 року кредитний ліміт було збільшено до 700,00 грн., 28  лютого 2019 року кредитний ліміт збільшено до 31 000 грн., 14 квітня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн., 08 травня  2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81  грн.,                01 червня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн.,12 червня 2020 року кредитний ліміт  зменшено до 29 369,81 грн., 23 червня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 29 369,81 грн.,06 липня 2020 року кредитний ліміт зменшено до                 29 369,81 грн., 17 липня 2020 року кредитний ліміт зменшено до  29 369,81 грн., 31 липня 2020 року кредитний ліміт зменшено до  28 080,56 грн., 11 серпня 2020 року кредитний ліміт зменшено до  27 738,82 грн., 26 грудня 2022 року кредитний ліміт зменшено до  0,00 грн.
На підтвердження того, що відповідачка отримала та користувалася кредитними коштами позивачем було надано виписку про рух коштів за договором б/н.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що наявні у справі докази в своїй сукупності підтверджують факт надання позивачем відповідачці ОСОБА_1 кредитних коштів, користування ними та не повернення  відповідачкою наданих позивачем коштів.
Окрім тіла кредиту позивач просив суд стягнути з відповідачки на  його користь заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками.
Щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками.
На підтвердження позовних вимог в цій частині до позовної заяви було надано копію анкети- заяви від 08 травня 2018 року, проте надана заява не містить умов щодо погодженої сторонами  ставки за  процентами  за користування кредитними коштами.
З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Такі висновки відповідають правовій позиції, зазначеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 342/180/17 від 3 липня 2019 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими та простроченими процентами за користування кредитом у сумі 6565,16 грн.
Доводи позивача щодо належності анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як доказу у даній справі, апеляційний суд оцінює критично.
Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.
Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.1999 року у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації того), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята ст. 10 Конституції України)
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.
Відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі                 № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Апеляційний суд звертає увагу, що позивачем дійсно подані деякі докази, зокрема, анкета-заява від 08.05.2018 року, в підтвердження укладання договору та його умов, що викладена іноземною мовою, що позбавляє суд належним чином дослідити їх та надати таким доказам оцінку. При цьому суд не наділений повноваженнями щодо перекладу на державну мову - мову якою здійснюється судочинство, документів, що складені іноземною мовою та подані до суду учасниками справи.
До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Така правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, в тому числі і вищевикладених.
Однак незважаючи на викладене, даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо належних доказів існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності у відповідача заборгованості по тілу  кредиту у вказаному позивачем розмірі.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» викладена українською мовою, тобто, відповідає вимогам ЦПК України та Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року.
При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент підписання анкети-заяви (08 травня 2018 року) позивач АТ КБ «ПриватБанк» не відносився до державних органів та не мав заборони на укладення договору російською мовою.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що  апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а  рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового  рішення про часткове задоволення позову та стягнення  з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  заборгованість за тілом кредиту  у сумі 29 514,18  грн. та про відмову у  задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у сумі  6565,16 грн.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України  інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При подачі позовної заяви  позивачем  було сплачено  судовий збір  у розмірі            2 684,00 грн.
Після перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов було задоволено частково (  81,80%)
При подачі  апеляційної скарги  відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 4 026,00 грн.
За результатами апеляційного перегляду справи   апеляційну скаргу  було задоволено частково (81,80 %), рішення  суду було скасовано та ухвалене нове судове рішення про часткове задоволення   позовних вимог, а тому з відповідачки ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягають стягненню  судові витрати по  сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 195,60 грн., та судові витрати по  сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 293,41 грн.
Керуючись ст.ст.526, 549, 611, 626, 628, 634, 638, 1048,1054, 1056-1ЦК України ст. ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Ніколаєнко Олени Миколаївнизадовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитом  у сумі 29 514,18  грн.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування  кредитом  залишити без задоволення.
 Стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі                    2 195, 60 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 293, 41 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                              Судді: