ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2024 р.	Справа № 440/17022/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 11.01.24 року у справі № 440/17022/23
за позовом                           ОСОБА_1      
до                          Полтавського районного суду Полтавської області                                    
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Полтавського районного суду Полтавської області, в якій просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Полтавського районного суду Полтавської області щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 18.10.2023 з урахуванням статті 40 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (справа Karnaushenko v. Ukraine, no 23853/02, 30 november 2006, Muta v. Ukraine, no 37246/06, 31 July 2012, Chernaya v. Ukraine (dec.) Committee, no 1661/08, 15 December 2016;
- визнати протиправною бездіяльність Полтавського районного суду Полтавської області щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 18.10.2023 з урахуванням статті 40 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (справа Karnaushenko v. Ukraine, no 23853/02, 30 november 2006, Muta v. Ukraine, no 37246/06, 31 July 2012, Chernaya v. Ukraine (dec.) Committee, no 1661/08, 15 December 2016);
- визнати протиправною бездіяльність Полтавського районного суду Полтавської області щодо ненадання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови з урахуванням статті 15 Закону України "Про звернення громадян" під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.10.2023;
- зобов`язати Полтавський районний суд Полтавської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 18.10.2023, вжити заходів реагування з урахуванням обставин встановленим судом та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебувало кримінальне провадження №545/3264/20. Вироком від 20.09.2023 ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.190 ч.1, ст.190 ч.2 КК України - звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження; за ст.190 ч.4 КК України ОСОБА_2 визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. 18.10.2023 ОСОБА_1 , яка визнана потерпілою у кримінальному провадженні, через Урядовий контактний центр звернулась на ім`я Прем`єр-міністра України зі скаргою, в якій повідомила, що 15.10.2023 нею через електронний кабінет системи "Електронний суд" подано до Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу на вирок від 20.09.2023 у справі №545/3264/20, однак станом на 18.10.2023 будь-якого рішення по апеляційній скарзі Полтавським апеляційним судом не прийнято, відповідна інформація в особистому кабінеті системи "Електронний суд" - відсутня. На цій підставі позивач вимагала негайно провести службові розслідування за фактом неприйняття рішення по апеляційній скарзі на вирок Полтавського районного суду від 20.09.2023 у справі №545/3264/20, з притягненням до відповідальності винних працівників суду. Скарга ОСОБА_1 18.10.2023 отримана Управлінням з питань роботи із зверненнями громадян Секретаріату Кабінету Міністрів України та того ж дня надіслана до ДСА України. Листом від 26.10.2023  ДСА України  надіслала скаргу для розгляду та надання відповіді до Полтавського районного суду Полтавської області, який листом від 09.11.2023 повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для проведення службових перевірок щодо вчинення чи невчинення працівниками суду апеляційної інстанції дій щодо розгляду апеляційної скарги та направлення інформації в кабінет "Електронного суду". З урахуванням наведеного,  позивачка вважала, що Полтавський районний суд Полтавської області, як суб`єкт владних повноважень, не вжив належних заходів щодо розгляду її скарги від 18.10.2023, а тому звернулась до суду першої інстанції з даним позовом.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 року провадження у справі №440/17022/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського районного суду Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії закрито.
ОСОБА_1 , не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі № 440/17022/23. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням вимог                                       ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Прийняти рішення з урахуванням наданої мною практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів, наданої практики Європейського суду з прав людини та захистити її порушені права на Національному рівні. Розгляд справи просила проводити за її відсутності, апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, інших заяв чи відводів не має.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що прийнята ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 є незаконною та необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, адже постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ряд інших обставин, які мають суттєве значення для ОСОБА_1 , як апелянта та суб`єкта звернення при встановленні істини та з`ясування всіх обставин справи викладених у самому позові з посиланням на ст.55 Конституції України, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та сталу практику Європейського суду з прав людини. Зазначає, що Полтавським районним судом Полтавської області були грубо порушені та проігноровані норми законодавства під час розгляду звернення від 18.10.2023р., що є неприпустимим фактом та суперечить чинному законодавству України, вимогам Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів, практики Європейського суду з прав людини та позиції викладеної в Рішенні Конституційного суду України від 27.02.2020 справа №1-247/2018(3393/18). Вважає, що викладених в її скарзі обставин судом першої інстанції взято до уваги не було, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини та є прямим порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - відсутність будь-якого ефективного захисту в національному праві. Посилається на правові позиції Європейського суду з прав людини, в обґрунтування своєї правової позиції. Зазначає, що відповідно до частини першої ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Посилається, що в пункті другому рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 №9-зп зазначено, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відповідач у даній справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України. 
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України  у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення (ухвалу) про закриття провадження у справі №440/17022/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського районного суду Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,  суд першої інстанції виходив з того, що за змістом правовідносини у даній справі не є владно-управлінськими, стосуються дій/бездіяльності суду щодо розгляду процесуальних питань у межах конкретної кримінальної справи, а тому цей спір не можна класифікувати як публічно-правовий і його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства та будь-якого іншого судочинства, оскільки такий позов взагалі              не може розглядатися судами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Суб`єктом владних повноважень на підставі п.7 ч.1 ст.4 КАС України є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Як встановлено з матеріалів даної справи, спірні правовідносини у даній справі виникли з огляду на порушення, як на думку позивачки, її прав відповідачем, враховуючи відсутність в електронному кабінеті користувача системи "Електронний суд" інформації про отримання та реєстрацію судом апеляційної інстанції апеляційної скарги ОСОБА_1 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 у справі №545/3264/20.
Згідно п.1 ч.1 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України (далі по тексту  - КПК України) в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 395 КПК України апеляційна скарга подається на судові рішення, ухвалені судом першої інстанції, - через суд, який ухвалив судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 397 КПК України суд першої інстанції через три дні після закінчення строку апеляційного оскарження судового рішення надсилає отримані апеляційні скарги разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції.
Водночас, в силу вимог ч.1 ст.35 КПК України у суді функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, що забезпечує, зокрема: надання фізичним та юридичним особам інформації про стан розгляду матеріалів кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом; реєстрацію вхідної і вихідної кореспонденції та етапів її руху.
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.
Відповідно до вимог ч.2 ст.35 КПК України матеріали кримінального провадження, скарги, заяви, клопотання та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, яка здійснюється працівниками апарату відповідного суду в день надходження таких матеріалів. До Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в обов`язковому порядку вносяться: дата надходження матеріалів, скарги, клопотання, заяви або іншого процесуального документа, прізвище особи, стосовно якої подані документи, та їх суть, прізвище (найменування) особи (органу), від якої (якого) надійшли документи, ім`я та по батькові, прізвище працівника апарату суду, який здійснив реєстрацію, інформація про рух судових документів, дані про суддю, який здійснював судове провадження, та інші дані, передбачені Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Відтак, з огляду на викладене вище, подання апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції є правом учасника такого кримінального провадження, а реалізація ним цього права є складовою здійснення правосуддя у кримінальному провадженні.
У свою чергу, реєстрація судом апеляційної скарги, внесення відповідних відомостей до Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, розподіл між суддями тощо стосується вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій.
Згідно ч.1,3 ст.6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
У Рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 Конституційний Суд України роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів враховує, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Окрім того, відповідно до правових висновків сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).
Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.
Колегія суддів враховує, що відповідної позиції дотримувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08.05.2018 у справі №521/18287/15-ц, від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц, від 13.03.2019 у справі №462/32/17, від 20.03.2019 у справі №295/7631/17, від 10.04.2019 у справі №320/948/18, від 02.10.2019 у справі №815/110/16, від 16.10.2019 у справі №1340/4052/18, від 27.11.2019 у справі №1540/4005/18, від 26.02.2020 у справі №280/1334/19 та інших, а також Верховний Суд у постановах від 01.08.2018 у справі №813/2579/17, від 18.01.2019 у справі №826/1198/17,від 31.07.2019 у справі №636/5534/15, від 05.03.2021 у справі №640/19503/19, від 21.07.2022 у справі №580/5292/21, від 28.12.2022 у справі №640/30494/21, від  26.01.2023 у справі №420/9956/22, від 08.05.2023 у справі №580/2605/22, від 26.07.2023 у справі №580/1016/23. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що зміст правовідносини у даній справі не є владно-управлінськими, стосуються дій/бездіяльності суду щодо розгляду процесуальних питань у межах конкретного кримінального провадження. 
Відтак, такий спір не можна класифікувати як публічно-правовий і його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства та будь-якого іншого судочинства, оскільки такий позов взагалі не може розглядатися судами.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 26.07.2023 у справі                          №580/1016/23. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, необхідно тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №9901/296/19, від 20.11.2019 у справі №808/2167/18 та від 11.06.2020 у справі №640/22536/19.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваній ухвалі, про те, що провадження у справі №440/17022/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського районного суду Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії підлягає закриттю. 
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги про те, що  Полтавським районним судом Полтавської області були грубо порушені та проігноровані норми законодавства під час розгляду звернення від 18.10.2023, що є неприпустимим фактом та суперечить чинному законодавству України, вимогам Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів, практики Європейського суду з прав людини та позиції викладеної в Рішенні Конституційного суду України від 27.02.2020 справа №1-247/2018(3393/18), колегія суддів зазначає, що вони (такі доводи)  не спростовують висновків суду про те, що провадження у даній справі підлягає закриттю, що узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною в його постановах.
Враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України, у даній справі враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції у даному рішенні (постанові) вище.
Стосовно посилання в апеляційній скарзі на те, що викладені скаржником обставини                   не було взято до уваги судом першої інстанції, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини та є пряме порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - відсутність будь-якого ефективного захисту в національному праві, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки вони не знайшли обґрунтованого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи, а відтак не дають правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції. 
При цьому, колегія суддів враховує посилання скаржника на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені його рішення у певних справах, проте зазначає, що дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції їм не суперечить. 
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції,  викладених в оскаржуваній ухвалі суду. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, прийнятою на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції прийняв оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі № 440/17022/23  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  29.03.2024 року