ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«02» квітня 2024 року
м. Харків
справа № 643/9289/23
провадження № 22ц/818/1338/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Волобуєва О.О.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , представниця позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 представник відповідача - ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2024 року в складі судді Семенової Я.Ю.
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, який в подальшому уточнив, та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 24 березня 2015 року в сумі 10 000,00 доларів США, судовий збір в розмірі 3 760,00 грн та витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики від 24 березня 2015 року у розмірі 10 000,00 доларів США, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3 760,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000,00 грн.

16 січня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_3 через представника подав до суду заяву про відстрочку виконання рішення суду.

Заява мотивована тим, що він не може виконати рішення суду через певні обставини, що виникли не з його вини, а саме: він не веде діяльність як фізична особа-підприємець, не має інших доходів. У зв`язку з обстрілами м. Харкова був змушений виїхати до м. Дніпро з родиною, не має у власності будь-якої нерухомості, яку можливо реалізувати для погашення боргу. Вказав, що у випадку відстрочення виконання рішення він за цей час зможе знайти роботу та з коштів заробітної плати погасити заборгованість.

Просив відстрочити виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року по цивільній справі №643/9289/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 24 березня 2015 року та інших витрат на один рік - до 05 січня 2025 року.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відстрочення виконання рішення - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відстрочити виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року по цивільній справі №643/9289/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 24 березня 2015 року та інших витрат строком на один рік до 05 січня 2025 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не врахував обставини, що унеможливлюють виконання ним рішення суду, а саме, що він не веде діяльність як фізична особа-підприємець, не має інших доходів, у зв`язку з обстрілами м. Харкова був змушений виїхати до м. Дніпро з родиною, не має у власності будь-якої нерухомості, яку можливо реалізувати для погашення боргу. Суд не врахував всі обставини справи, військові дії на території Харківської області, його матеріальний стан.

05 березня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через представницю подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні. Вказав, що доводи апеляційної скарги аналогічні доводам заяви відповідача, яким суд вже надав оцінку. Будь-які докази на підтвердження матеріального стану відповідача відсутні. Також, відсутній зв`язок між переїздом відповідача до міста Дніпро та неможливістю виконувати грошові обов`язки. Доводи відповідача про відсутність у нього нерухомого майна спростовуються матеріалами справи. ОСОБА_3 не надано доказів наявності виняткових випадків, які можуть бути підставою для відстрочки виконання судового рішення. Відповідач не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей або осіб з інвалідністю. Відповідачем не надано доказів неможливості працевлаштуватися та отримувати дохід, або про стан здоров`я, який перешкоджає іншим чином отримувати дохід. Крім того, відповідачу з початку 2023 року було відомо про вимогу позивача щодо повернення боргу, з цього часу сплинуло більше року, проте жодних дій на хоча б на часткове повернення боргу здійснено не було.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 28 березня 2024 року від представника ОСОБА_3 та 02 квітня 2024 року від представниці ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшли клопотання та заява про розгляд справи за їх відсутності. Кожен з учасників справи, як вбачається із змісту клопотання та заяви, підтримує свою правову позицію. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем не доведено наявності підстав для відстрочення виконання рішення суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту  рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Як вбачається з усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Відповідно до частини 1  статті 18 ЦПК України  судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до  статті 435 ЦПК України  за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також  статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Верховний Суд в постанові від 27 червня 2018 року у справі за №813/8842/13-а зазначив, що підставою для застосування вказаних правил є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.
Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018 (провадження № 61-40258ав18).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики від 24 березня 2015 року у розмірі 10 000,00 доларів США, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3 760,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000,00 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.
Звертаючись до суду з заявою про відстрочку виконання рішення ОСОБА_3 посилався на те, що наразі він не веде діяльність як фізична особа-підприємець, не має інших доходів. У зв`язку з обстрілами м. Харкова був змушений виїхати до м. Дніпро з родиною, а також не має у власності будь-якої нерухомості, яку можливо реалізувати для погашення боргу.

Проте, жодних доказів щодо свого майнового стану та розміру доходів, зокрема, податкової декларації, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків тощо, відповідач не надав.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що займається торгівлею. Запис про припинення його підприємницької діяльності відсутній.

Також відповідачем не надано доказів щодо наявності чи відсутності у нього місця роботи, перебування на обліку у Центрі зайнятості тощо.

Доводи ОСОБА_3 щодо його вимушеного переїзду до м. Дніпра у зв`язку з бойовими діями також не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини не є такими, що непереборно перешкоджають йому працевлаштуватися чи займатися підприємницькою діяльністю та отримувати доходи. 
Посилання відповідача на відсутність у його власності нерухомого майна спростовуються матеріалами справи, адже як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 342182563 від 09 серпня 2023 року, за  ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстрована квартира АДРЕСА_1 .
Отже, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували виняткові випадки, що ускладнюють або виключають можливість виконання рішення суду.

Обставини, на які посилається ОСОБА_3 , не є тими виключними обставинами, що перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично є тотожними доводам заяви про відстрочення виконання рішення суду, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення заяви.

Оскільки ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, питання щодо розподілу судових витрат за подачу апеляційної скарги не вирішується.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          Ю.М. Мальований 

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 02 квітня 2024 року.