Справа № 348/3034/23 
Провадження № 22-ц/4808/472/24
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
       суддів:                Девляшевського В. А., 
       Мальцевої Є. Є.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Надвірнянського районного суду від 24 січня 2024 року в складі судді Міськевич О. Я., ухвалене в м. Надвірна Івано-Франківської області в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі – ТзОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду із позовом,в якому просив стягнути з відповідачки  ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 13 508 грн. та судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що 21 березня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі – ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 656094659.
Всупереч умовам договору незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала своїх зобов`язань та допустила заборгованість.
У подальшому між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу, за умовами якого до ТзОВ «Таліон плюс» перейшло право вимоги до боржників, вказаними в реєстрах прав вимоги.
Пізніше 20 жовтня 2022 року між ТзОВ «Таліон плюс» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу у відповідності до умов якого до позивача перейшло право вимоги до боржників, зокрема, і до відповідачки за вказаним кредитним договором.
Посилаючись на вказані обставини ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило задовольнити позов.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 24 січня 2024 року позов задоволено.Стягнуто із  ОСОБА_1  на користь ТзОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 656094659 від 21 березня 2020 року в сумі 13 508 грн. з яких: 5 500 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 008 грн. – сума заборгованості за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Також із  ОСОБА_1  на користь ТзОВ «ФК «ЄАПБ» стягнуто судовий збір в розмірі 2 684 грн.
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ТзОВ «ФК «ЄАПБ» письмово не повідомляло апелянтку, про відступлення права вимоги, також даним товариством не було надано договір факторингу.
Окрім того, позивачем у порушення норм закону а саме статті 175 ЦПК України не вжито заходів досудового врегулювання спору, не містять матеріали справи і доказів про направлення досудових вимог про необхідність сплатити прострочену заборгованість.
ОСОБА_1 вважає, що долучені до матеріалів справи виписка, розрахунки заборгованості за кредитом – є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не можуть бути доказом безспірності розміру вимог позивача до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту, надання коштів (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та інше), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці, є правильними.
Також зазначає, що відповідно до умов кредитного договору строк кредитування був погоджений сторонами та становив двадцять днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку матеріали справи не містять. Отже, у відповідності до статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувавти передбачені договором проценти за кредитом припинилося.
Окрім того, договори факторингу вбачають, що право вимоги від первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до нових кредиторів ще 05 грудня 2018 року, тоді коли кредитний договір укладено 21 березня 2020 року, тобто після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки права вимоги за договором факторингу є похідним від кредитного договору, а отже він не може бути укладеним раніше кредитного договору за яким переходить право вимоги.
На додаток зазначає, що у договорі факторингу № 28/1118-01 від 05 грудня 2018 року не зазначена ціна, за яку відбулося відступлення права вимоги. А у додатковій угоді до договору не зазначений розмір вимоги до боржника, яка відступається. Також у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором факторингу на час або після їх укладення. Тобто позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до апелянта.
Також позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін, хоча між апелянткою та ТзОВ «Таліон Плюс» договору такого змісту укладено не було.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТзОВ «ФК «ЄАПБ» вказує, що оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, яке підлягало застосуванню. Судом повно з`ясовано фактичні обставини справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Надвірнянського районного суду від 24 січня 2024 року без змін.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 21 березня 2020 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 656094569. Відповідно до умов договору ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачці кредит у розмірі 5 500 грн. (п.п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору).
05 травня 2020 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до вищезгаданого кредитного договору за умовами якої у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов вищезгаданого договору товариство надало позичальнику розстрочку у погашенні заборгованості в сумі 8 365 грн. 50 коп. на 28 днів (п. 1 додаткової угоди). Загальна сума заборгованості, вказана в п. 1 Додаткової угоди, є фіксованою, а будь-які нарахування по Договору призупиняються (п. 2 додаткової угоди) (а.с. 7).
28 листопада 2018 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.
31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції (а.с. 9-11).
Відповідно до реєстру боржників № 85 від 23 червня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01, до ТзОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 656094659 від 21 березня 2020 року.
20 жовтня 2022 року між ТзОВ «Таліон плюс» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги до боржників, вказаними в реєстрах прав вимоги (а.с. 12-13).
Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 21 жовтня 2022 року до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 13 508 грн., з яких: 5 500 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 008 грн. – сума заборгованості за відсотками (а.с. 14).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованим, оскільки відповідачка належним чином не виконувала умови укладеного договору, у зв`язку з чим стягнув із ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання позики у загальному розмірі 13 508 грн.
З такими висновками суду не можна не погодитися.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно положень статей 3, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
У випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми (частина перша статті 1047 ЦК України).
Згідно частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» (у редакції, що була чинною на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
Стаття 12 Закону «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону №675-VIII).
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем надана копія договору № 656094659 про надання кредиту від 21 березня 2020 року укладеного між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою.
Цей договір містить інформацію про позичальника – прізвище, ім`я та по-батькові, його паспортні дані, індивідуальний ідентифікаційний номер, місце проживання, СМС код, а також зазначений одноразовий електронний ідентифікатор DTS6232P (а.с. 6 зворотній бік).
Факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням від 21 березня 2020 року (а.с. 8) а також тим, що вона частково погашала кредит (а.с. 58-59).
Крім того, відповідачка всупереч вимогам ч. 3 ст. 12 ЦПК України не надала суду належні та допустимі докази не надходження кредитних коштів на свій рахунок.
Після подачі апеляційної скарги відповідачка подала клопотання про витребування у ПАТ Банк «південний» інформації щодо належності їй платіжної картки на яку було перераховано кредитні кошти. Апеляційний суд вважає, що в задоволенні цього клопотання необхідно відмовити на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки з таким клопотанням вона до суду першої інстанції не зверталась та на ці обставини в своєму відзиві на позовну заяву не посилалася.
Як роз`яснила ВП ВС в п. 128 своєї постанови від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Також ВП ВС уточнила свій попередній висновок таким: «У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.»
Як вбачається з п. 4.3. кредитного договору, відповідачка погодилася, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, а відтак доводи апеляційної скарги про неправомірне нарахування 1,7% за кожен день користування кредитом після закінчення строку кредитування є безпідставними.
Відсутність розрахунку заборгованості за кредитним договором не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки заперечуючи проти розміру такої заборгованості, відповідачка не була позбавлена можливості надати власний розрахунок із відповідними доказами. Проте таким своїм правом не скористалася.
При цьому відповідачкою не було ініційовано питання про витребування додаткових доказів під час подачі відзиву на позовну заяву, а у суду відсутні підстави до визнання наданих стороною позивача доказів такими, що викликають сумніви у їх достовірності.
Враховуючи доведеність наявними в справі належними та допустимими доказами факту укладення із відповідачкою кредитного договору та беручи до уваги факт невиконання останньою обов`язків по поверненню суми позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_1 отриманої позики на загальну суму в розмірі 13 508 грн.
У відповідності до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що договори факторингу укладені у відповідності до вимог закону, містять всі істотні умови, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Крім того, з вимогами про визнання недійсними договорів факторингу відповідачка до суду не зверталася.
Укладення договору факторингу між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон плюс» 28 листопада 2018 року, тобто до укладення кредитного договору із відповідачкою, не свідчить про відсутність у позивача права вимоги за кредитом, оскільки до цього договору факторингу неодноразово вносились зміни та заборгованість відповідачки була включена до реєстру прав вимоги № 85 від 23 червня 2020 року, укладеного на виконання договору факторингу від 28 листопада 2018 року.
Також суд обґрунтовано вважав, що позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк загальної позовної давності був продовжений на строк дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), тобто з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року.
Не можна погодитися і з доводами скарги щодо невжиття позивачем заходів із врегулювання спору в досудовому порядку, оскільки такого обов`язку на нього законом не покладе6но.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду від 24 січня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. А. Девляшевський

       Є. Є. Мальцева