УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/7764/23 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого        Павицької Т. М.,
суддів                Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/7764/23 за позовом ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 , треті особи, які не  заявляють самостійних  вимог на  предмет спору:  ОСОБА_3 ,  приватне акціонерне  товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. в м. Звягелі,

в с т а н о в и в :
У 19 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь збитки у розмірі 4 357 грн 73 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп. В обґрунтування позову зазначала, що 09.08.2023 року близько 15 год. 30 хв. на автодорозі М-05 Київ — Одеса 24 км + 100 м сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме: водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , порушив вимоги п. 10.3. Правил дорожнього руху, зокрема, під час зміни смуг, повертаючи праворуч, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався у попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав перестроїтися, здійснив зіткнення з автомобілем CHEVROLET MALIBU, р.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП автомобіль CHEVROLET MALIBU, р.н.з. НОМЕР_2 , який їй належить на праві власності, отримав механічні пошкодження. На місці ДТП водіями складено Європротокол (Повідомлення про ДТП), в якому водій ОСОБА_3 автомобіля MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , свою вину визнав. Власник даного транспортного засобу ОСОБА_2 застрахував відповідальність водія автомобіля MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , у страховій компанії ПрАТ "СК "Євроінс Україна". 11.08.2023 року представником страхової компанії було оглянуто її автомобіль та у подальшому страхова компанія ПрАТ "СК "Євроінс Україна" здійснила їй виплату страхового відшкодування у розмірі 8 591,79 грн, з розрахунку: 11761,79 грн (розмір матеріального збитку) за вирахуванням 3200 грн (франшиза). Однак, реальна вартість ремонту автомобіля склала 12 800 грн, тому просить стягнути різницю між сумою страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди, а саме: 4357 грн 73 коп., з власника автомобіля MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 . Крім того, вказала, що неправомірними діями ОСОБА_2 їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 5000 грн.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно ст. 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (стразовим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Враховуючи наведене суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про стягнення різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без врахування зносу та страховим відшкодуванням , здійсненим в межах ліміту відповідальності та визначеним з урахуванням коефіцієнта зносу. В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують фактичну вартість ремонту автомобіля на загальну суму 12800,00 грн, що на 4357,73 грн перевищує суму виплаченого страхового відшкодування. Обґрунтовуючи моральну шкоду було зазначено, що шкода виразилась у стражданнях від бездіяльності відповідача. Вказує, що не була учасником ДТП, тому моральна шкода була заподіяна саме діями власника транспортного засобу, на якого покладено законом обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є власником автомобіля CHEVROLET MALIBU, р.н.з. НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
09 серпня 2023 року близько 15 год. 30 хв. на автодорозі М-05 Київ — Одеса 24 км + 100 м водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 10.3. Правил дорожнього руху, зокрема, під час зміни смуг, повертаючи праворуч, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався у попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав перестроїтися, здійснив зіткнення з автомобілем CHEVROLET MALIBU, р.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, про що останні склали повідомлення про ДТП.
       На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , застрахована відповідачем ОСОБА_2 в ПрАТ "СК "Євроінс Україна" на підставі Полісу № 14595765 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого: строк дії договору — з 15.05.2023 року по 14.05.2024 року; страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю — 320 000 грн 00 коп., за шкоду, заподіяну майну — 160 000 грн 00 коп.; розмір франшизи — 3 200 грн 00 коп.
       11 серпня 2023 року представником ПрАТ "СК "Євроінс Україна" складено протокол (АКТ) огляду транспортного засобу CHEVROLET MALIBU, р.н.з. НОМЕР_2 .
       12 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала до ПрАТ "СК "Євроінс Україна" заяву на виплату страхового відшкодування у результаті ДТП.
             ПрАТ "СК "Євроінс Україна" виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 8 591,79 грн, з розрахунку: 11761,79 грн (розмір матеріального збитку) за вирахуванням 3200 грн (франшиза). 
  На підтвердження фактичної вартість ремонту автомобіля CHEVROLET MALIBU, р.н.з. НОМЕР_2 , позивач подала до суду товарні чеки та рахунки на загальну суму 12 800 грн.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення майнових збитків, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час ДТП транспортним засобом MAN TGA, керував ОСОБА_3 , відповідальність якого була застрахована ПрАТ "СК "Євроінс Україна", яка виплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 8 561 грн 79 коп., та враховуючи, що заявлена позивачем матеріальна шкода у розмірі 4 357 грн 73 коп., знаходяться у межах страхового ліміту, який за шкоду, заподіяну майну становить 160 000 грн 00 коп., згідно Полісу № 14595765 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому позовні вимоги про стягнення майнових збитків заявлені до неналежного відповідача. Щодо моральної шкоди, то суд першої інстанції обґрунтовував свою позицію тим, що оскільки під час ДТП транспортним засобом MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , керував ОСОБА_3 , відтак, відповідач ОСОБА_2 своїми діями позивачу шкоди не завдавав, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди заявлені до неналежного відповідача, а тому задоволенню також не підлягають.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , остання просила стягнути з ОСОБА_2 , як власника автомобіля MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 4357, 73 коп. матеріальної шкоди та 5 000, 00 моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Системний аналіз статей 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування».
Поняття «франшиза» міститься в статті 9 Закону України «Про страхування», відповідно до якої франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
У ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки (п. 36.6 ст. 36 Закону).
З огляду на зміст цих приписів у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зі змісту полісу № 14595765 від 15.05.2023 вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , власника автомобіля MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ "СК "Євроінс Україна".
За умовами вищезазначеного договору страхування страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000, 00 грн; сума страхового відшкодування на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 160 000, 00 грн; розмір франшизи 3 200, 00грн.
             ПрАТ "СК "Євроінс Україна" виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 8 591,79 грн, з розрахунку: 11761,79 грн (розмір матеріального збитку) за вирахуванням 3200 грн (франшиза). 
  Оскільки визначену у договорі страхування франшизу страховиком винуватця ДТП, було вирахувано із суми яка перерахована на користь позивача, суд першої інстанції помилкового вважав, що ця сума повинна бути виплачена за рахунок страховика, з тих підстав, що заявлена позивачем матеріальна шкода знаходиться у межах страхового ліміту, який за шкоду, заподіяну майну становить 160 000,00 грн згідно полісу №14595765 обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63)).
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (провадження №14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі №554/10058/17 (провадження №14-20цс19).
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
Матеріалами справи підтверджено, що в момент скоєння ДПТ автомобілем MAN TGA, р.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_2 керував ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ст.51 ЦПК України).
Матеріали справи не містять будь - яких клопотань, поданих ОСОБА_1  до закінчення підготовчого провадження, про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів, або заміну неналежного відповідача на належного. 
Відтак, відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі, а тому у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід відмовити з цих підстав.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте помилився щодо мотивів такого рішення. 
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у задоволенні позову, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий 

Судді