Справа № 159/4206/23 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/473/24  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
20 травня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю., 
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником ОСОБА_3 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, який мотивований тим, що 30.01.2023 року у вечірню пору, орієнтовно о 17 год. 15 хв., на дорозі по АДРЕСА_1 , за участю автомобіля марки «Renault Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_4 , автомобіля марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер  НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volkswagen Touran», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої вищевказані транспортні засоби отимали механічних пошкоджень. Водії усіх вищевказаних транспортних засобів тілесних ушкоджень не зазнали.
Позивачем вказувалось, що ця дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , що стверджується його особистим зізнанням (пояснення ОСОБА_2 від 30.01.2023 року, отримані на ім`я поліцейського за фактом ДТП).
Крім цього, зазначено, що вина ОСОБА_2 доводиться рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.05.2023 року у справі № 140/4749/23 за позовом ОСОБА_1 до УПП у Волинській області ДПП про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, оскільки протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 за вказаною ДТП не складався в силу того, що всі учасники ДТП висловили письмові пояснення про те, що самостійно розберуться з наслідками ДТП, та схема місця ДТП не складалась, що унеможливлює складення протоколу.
Автомобіль марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є застрахований та не є забезпеченим транспортним засобом страховиком. Отже, позивач вважає, що цивільно-правову відповідальність за наслідками вказаної ДТП несе водій, з вини якого сталася дана ДТП, яким у даному випадку є відповідач ОСОБА_2 .
З метою визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля марки «Renault Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивач 07.03.2023 року замовила проведення автотоварознавчої експертизи у ПП «АС Експерт», за послуги якого було здійснено оплату у сумі 4570,00 грн. 
Згідно з висновком експерта № 341 від 23.03.2022 року автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Renault Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при вказаній ДТП, матеріальний збиток складає 76596,26 грн.
Позивач вказувала, що у позасудовому порядку вона неодноразово намагалася вирішити спірну ситуацію щодо добровільної сплати коштів відповідачем, проте останній самоусунувся від виконання свого обов`язку та жодної проплати в частині, що стосується відшкодування матеріальної шкоди та інших понесених нею витрат, не здійснив. 
Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та витрат на експертизу, в загальному розмірі 81166,26 грн, заподіяну моральну шкоду в розмірі 40583,13 грн та судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка вказувала, що висновки суду першої інстанції про недоведеність факту порушення її прав відповідачем з огляду на надані нею докази, які суд вважав непереконливими, а також висновок, що визнання своєї вини відповідачем не може бути єдиною підставою для задоволення позову, є помилковими. Зазначає, що нею в межах принципу змагальності було доведено та надано докази на підтвердження позовних вимог, а судом було зроблено невірний висновок зі спірних правовідносин, що потягло до помилкових висновків щодо фактичних обставин справи та як наслідок - до ухвалення помилкового й незаконного рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було заявлено позовну вимогу про стягнення на її користь матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, за відсутності доведення факту порушення її прав саме відповідачем ОСОБА_2 , а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. Наведені позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог докази однозначної вини відповідача в заподіянні збитків не встановлюють. Належних та допустимих доказів, які б переконливо доводили його вину у заподіянні зазначених у позові збитків, позивачем не надано.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом за матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником «Renault Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу.
Також встановлено, що 30.01.2023 року, близько 17 год. 15 хв., на дорозі по АДРЕСА_1 , за участю автомобіля марки «Renault Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_4 , автомобіля марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volkswagen Touran», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої вищевказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Згідно з копією письмового пояснення ОСОБА_4 від 30.01.2023 року, підписаного власноручно та наданого працівникам поліції, останній визнав свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, звернення на лінію "102" просить не розглядати, оскільки в даній ситуації розібрались самостійно, претензій до будь-кого не має.
Відповідно до копії письмового пояснення ОСОБА_2 від 30.01.2023 року, підписаного власноручно та наданого працівникам поліції, останній також визнав свою вину у вчиненні цієї ж дорожньо-транспортної пригоди, звернення на лінію "102" просить не розглядати, оскільки в даній ситуації розібрались самостійно, претензій до будь-кого не має.
З копії письмового пояснення ОСОБА_5 від 30.01.2023 року, підписаного ним власноручно та наданого працівникам поліції, видно, що останній претензій ні до кого не має, оскільки в ситуації розібрались самостійно.
З наданих до справи доказів вбачається, що на виклик ОСОБА_2 о 17.00 год 30.01.2023 року на АДРЕСА_1 прибули працівники поліції для оформлення матеріалів про ДТП.
На підставі письмових і усних пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та поліцейського ОСОБА_6 встановлено, що дійсно відбувся виклик ОСОБА_2 працівників поліції на вказане ДТП. Після їх приїзду поліцейські роз`яснили всім учасникам пригоди подальші дії та вимоги законодавства. В результаті водії вирішили розібратись в ситуації самостійно, а тому від водіїв було відібрано письмові пояснення. Будь-які інші документи за наслідками пригоди не складались. Встановлено, що будь-якого тиску на учасників пригоди не здійснювалось.
Із наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 вбачається, що 30.01.2023 року, біля 17 год. 15 хв., в АДРЕСА_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_4 , та автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . При цьому, в результаті ДТП зазнав механічних ушкоджень автомобіль «Volkswagen Touran», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 . Внаслідок ДТП всі автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Відповідач також не заперечує, що на місце пригоди викликалися працівники патрульної поліції, які, встановивши, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досягли згоди щодо відшкодування шкоди і не потребують допомоги поліції у фіксації подій, відібрали в учасників події письмові пояснення та поїхали. При цьому, схема ДТП та будь-які інші документи працівниками поліції не складались. Всі учасники ДТП домовилися, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будуть самостійно ремонтувати свої автомобілі, а ОСОБА_5 компенсують ремонт його транспортного засобу порівну.
Також ОСОБА_2 вказував, що він свій автомобіль відремонтував самостійно та сплатив ОСОБА_5 половину вартості ремонту його автомобіля. Таким чином, вважає, що він виконав усі домовленості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у зв`язку з чим не повинен нікому відшкодовувати будь-яку шкоду. На час дорожньо-транспортної пригоди відповідач вважав та вважає на даний час, що винуватцем ДТП був саме ОСОБА_4 , однак за станом здоров`я погодився з ним розійтися мирно. Зазначає, що доказів як його винуватості, так і винуватості інших учасників ДТП не існує, оскільки вони не були належним чином зафіксовані за обопільною згодою. Разом із тим, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не надала жодного доказу того, що саме відповідач є винним у ДТП. Пояснення відповідача, які він писав під диктовку працівників патрульної поліції, ідентичні поясненням ОСОБА_4 , який також визнав свою вину у ДТП. Дані пояснення формальні та не доводять винуватості у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_2 . 
Як убачається з висновку експерта № 341 від 23.03.2024 року, який проводився вже через два місяці після ДТП , вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Renault Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 76596,26 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Для відшкодування шкоди, за правилами ст. 1166 ЦК України, необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. 
Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
Згідно із вимогами п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Тобто, у деліктних зобов`язаннях встановлюється презумпція вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі, і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). 
Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Згідно з статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з приписами частини першої статті 221 та частини першої статті 283 КУпАП належним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення за статтею 124 цього ж Кодексу є постанова судді районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статі 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Як доказ винуватості відповідача у вчиненні даного ДТП позивач долучила до матеріалів справи копію рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2023 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Однак, даним рішенням апелянтка не довела, що шкоду завдано з вини ОСОБА_2 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Оскільки учасниками ДТП були водії трьох автомобілів, які в силу частини першої статті 1187 ЦК України є джерелами підвищеної небезпеки, то, враховуючи вимоги статті 1188 ЦК України, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі доведеності вини.
Разом із тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення для застосування цивільно-правової відповідальності до водія ОСОБА_2 у даній ДТП, крім його письмового пояснення. Проте, такого ж змісту пояснення надане й водієм ОСОБА_4 , який керував автомобілем, належним позивачці.
Отже, оскільки у справі відсутній відповідні докази, зокрема й судовий акт, на підставі яких можна дійти беззаперечного висновку про порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, внаслідок якого відбулося зіткнення трьох транспортних засобів, тобто відсутні допустимі докази наявності вини та протиправної поведінки в діях саме відповідача. А, крім того, в жодному документі не зафіксовано, які пошкодження завдано під час цієї ДТП 30 січня 2023 року автомобілю позивачки, оскільки наданий висновок експерта про виявлені пошкодження та вартість їх усунення датований 07 березня 2023 року, тобто через тривалий проміжок часу після пригоди.
Враховуючи, що головною умовою для покладення на особу цивільно-правової відповідальності у вигляді зобов`язання відшкодувати заподіяну шкоду є наявність повного складу цивільного правопорушення, а факт протиправної поведінки відповідача та наявності причинно-наслідкового зв`язку не підтвердився матеріалами справи, то відсутні й правові підстави для покладення на ОСОБА_2 відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної майну позивача.
Правозастосовча практика у цій категорії справ є усталеною. Так Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. 
У випадку ж взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки за ст.1188 ЦК України слід виходити із загального принципу доведеності вини.
При цьому, в даній справі позов пред`явлено до водія іншого транспортного засобу, якого позивач вважає винуватцем ДТП, однак не вказується про наявність взаємодії учасників пригоди із страховими організаціями у зв`язку із вимогами ст.1194 ЦК України щодо компенсації понесених витрат, пов`язаних із ДТП, шляхом отримання страхових виплат в межах ліміту відповідальності. 
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє посилання заявника в апеляційній скарзі як на підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 того, що ДТП було спричинено саме з вини відповідача, оскільки відповідач довів, що пригода відбулася внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, в тому числі і з вини уповноваженого водія позивача.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.

Головуючий

Судді