УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
7 травня 2024 року
м. Київ
справа № 376/2367/22
провадження №51-2370 ск24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь 
у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,
установив:
За вироком Сквирського районного суду Київської області від 1 серпня 2023 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
та жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у вечірню пору доби 
в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_6 , наніс удар рукою в голову потерпілому, після чого наніс останньому ще п`ять ударів кулаком 
в область тулуба рухаючись до шкільного майданчику Сквирської загальноосвітньої школи № 3 на вул. Шевченка 94 у м. Сквира , на території якого засуджений наніс ще один удар рукою в обличчя та шість ударів в область голови потерпілого, від яких останній впав на землю, а ОСОБА_5 наніс йому ще п`ять ударів ногою в область живота, грудної клітини та два удари в область голови. Внаслідок отриманих під час побиття ушкоджень, які відносяться 
до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння, потерпілий ОСОБА_6 помер.  
Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК.
Цим же вироком ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 186 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.    
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, 
що він ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 19 год. 30 хв. в будинку 
АДРЕСА_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, в умовах воєнного стану, 
з корисливого мотиву, відкрито, у присутності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , викрав мобільний телефон, що належав потерпілому ОСОБА_6 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на суму 650 грн. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року вказаний вирок залишено без змін.
Правильність вироку районного суду та ухвали суду апеляційної інстанції 
в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК прокурором 
не заперечується. 
У поданій касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду, якою залишено без змін вирок Сквирського районного суду Київської області від 1 серпня 2023 року, в частині виправдування ОСОБА_5 за ч. 4 
ст. 186 КК, та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування цих вимог посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були допущені цим судом при перегляді вироку за її апеляційною скаргою.
Вказує, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції, зробленими на підставі, у тому числі показань засудженого 
ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які були викладені 
у вироку не повністю, про те, що потерпілий ОСОБА_6 добровільно надав ОСОБА_5 свій телефон, який, на думку прокурора, надав таку згоду під фізичним примусом ОСОБА_5 , після нанесення останнім йому низки ударів. Також зазначає, що цей суд необґрунтовано відкинув доводи її апеляційної скарги щодо неправильних висновків районного суду про добровільність видачі телефону слідчому, який було вилучено при затриманні ОСОБА_5 
за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК. Окрім цього вказує, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновком районного суду щодо відсутності у ОСОБА_5 корисливого мотиву та, як наслідок, складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, наявність якого, як обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони цього злочину, у диспозиції цієї норми не зазначено. 
На обґрунтування цього доводу посилається на правові висновки Верховного Суду у справі № 166/43/22 та справі № 751/7320/20. 
Тому, на думку прокурора, ухвала апеляційного суду не є належним чином обґрунтованою та вмотивованою і такою, що постановлена з додержанням вимог ст. 419 КПК, що призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів (далі - Суд), розглянувши касаційну скаргу, вивчивши додані 
до неї копії судових рішень та перевіривши наведені в скарзі доводи, дійшла висновку про таке.
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги. При цьому Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені 
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим 
і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують 
її доводи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У справі «Барбера, Мессеге і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив 
і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з приписами ст. 92 КПК обов`язок доказування в суді покладений 
на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Як слідує зі змісту судових рішень, за встановлених судами першої 
та апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження, враховуючи досліджені та оцінені цими судами докази, їхні висновки у судових рішеннях про визнання невинуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК є обґрунтованими.
На виконання приписів ст. 22 КПК суди першої та апеляційної інстанцій, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створили необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. 
Відповідно до положень кримінального процесуального закону, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим законом.
Під час судового розгляду суд першої інстанції у встановленому законом порядку дослідив надані стороною обвинувачення докази, у своєму рішенні навів детальний аналіз цих доказів та дав кожному з них відповідну оцінку 
з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття законного рішення.
Свій висновок у вироку про відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, суд першої інстанції обґрунтував показаннями засудженого, який свою вину не визнав, а також показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які зазначили, що ОСОБА_5 шукав належний йому мобільний телефон, у зникненні якого підозрював потерпілого ОСОБА_6 і вимагав його повернути. Мобільний телефон потерпілого взяв з дозволу останнього та пояснив, що забирає цей телефон собі на зберігання доки потерпілий не поверне належний йому телефон, при цьому потерпілий не виказував незгоди чи заперечень.
Тобто, судом установлено, що телефон вибув із володіння потерпілого добровільно та на певний час.
Водночас суд зазначив, що показання засудженого та свідків щодо обставин, 
за яких телефон потерпілого опинився у ОСОБА_5 є послідовними і логічними, які узгоджуються між собою, та в своїй сукупності, з урахуванням обставин, які передували події, поведінки учасників та дій засудженого свідчать про те, що він не мав умислу на відкрите викрадення чужого майна.
Також суд вказав на те, що ОСОБА_5 добровільно надав працівникам поліції телефон потерпілого. 
З огляду на його вартість вказаний телефон не є коштовним, засуджений хоча 
і зберігав його при собі, проте ним не користувався і не розпорядився, хоча мав таку можливість. У телефоні також залишилася сім-карта потерпілого, що свідчить про відсутність у ОСОБА_5 умислу на заволодіння цим майном.
Також судом першої інстанції були досліджені надані стороною обвинувачення письмові доказі, а саме протоколи затримання особи від 3 жовтня 2022 року 
та огляду речового доказу від 26 жовтня 2022 року, постанова про визнання речовими доказами і передачу їх на зберігання від 4 жовтня 2022 року, ухвала слідчого судді Сквирського районного суду Київської області від 6 жовтня 
2022 року про накладення арешту на телефон, висновок судово-товарознавчої експертизи № 2829 від 26 жовтня 2022 року.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши надані стороною обвинувачення докази відповідно до вимог ст. 94 КПК, районний суд 
з дотриманням засад презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності й диспозитивності в кримінальному провадженні, дійшов переконливого висновку про те, що в діях ОСОБА_5 немає складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК через відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами, у тому числі прокурора, суд апеляційної інстанції з додержанням вимог ст. 419 КПК уважно перевірив наведені в ній доводи та дійшов обґрунтованого висновку про законність цього рішення. У своїй ухвалі суд апеляційної інстанції навів аналіз доказів і детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження прокурора в скарзі про безпідставне виправдання ОСОБА_5 судом першої інстанції та порушення вимог матеріального та процесуального права.
Так, апеляційний суд, під час перегляду вироку, відтворивши за клопотанням прокурора зафіксований на технічному носії запис судового засідання 
від 14 березня 2023 року у своєму рішенні вказав, що показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 викладені у вироку з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, в них відображено сутнісну складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 91 КПК, та підтвердив висновки районного суду про те, що показання цих свідків та самого 
ОСОБА_5 про обставини, за яких телефон опинився в останнього є послідовними та логічними і узгоджуються між собою та з іншими обставинами свідчать про те, що засуджений не мав умислу та не вчиняв дій, спрямованих на відкрите викрадення майна потерпілого.
Також апеляційний суд надав відповідь і на довід апеляційної скарги прокурора щодо відсутності добровільної згоди потерпілого на те, щоб той взяв його телефон через фізичне насильство з боку ОСОБА_5 . вказавши, що такі посилання спростовуються показаннями свідка ОСОБА_8 , який в суді пояснив, що засуджений наносив удари потерпілому з метою отримання від нього інформації щодо місцезнаходження викраденого ним напередодні у засудженого телефону та коли просив його повернути. Водночас жоден зі свідків не вказав про те, що ОСОБА_5 наносив удари потерпілому з метою забрати у нього телефон. 
Вказані дії ОСОБА_5 не були сприйняті свідками, які були очевидцями події, як відкрите викрадення майна потерпілого, а свідок ОСОБА_8 навпаки вказав на те, що потерпілий надав свій телефон засудженому добровільно. 
Наступного дня ОСОБА_5 підійшов до свідка ОСОБА_7 та поцікавився чи не приніс потерпілий його телефон і повідомив, що йде на роботу, а телефон ОСОБА_6 буде при ньому до повернення його телефону, що також свідчить про відсутність у нього умислу на викрадення майна потерпілого.
До того ж, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції в ухвалі, ОСОБА_5 взагалі не користувався та не розпорядився телефоном потерпілого, хоча мав таку реальну можливість.
Таким чином, при апеляційному перегляді вироку, у тому числі за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої є аналогічними тим,  що викладені нею у касаційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про законність цього рішення та обґрунтовано залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі відповідні мотиви на обґрунтування такого рішення. 
На підставі досліджених доказів суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що протиправного вилучення майна потерпілого засудженим не відбулося, а тому  посилання прокурора в касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду у справі № 166/43/22 та справі № 751/7320/20. у даному випадку 
є безпідставними. 
Переконливих аргументів, які би вказували на допущені судом апеляційної інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну прокурор у касаційній скарзі не навела.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК і є належним чином обґрунтованою та вмотивованою.
Оскільки з касаційної скарги прокурора та копії оскаржуваного судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 
2024 року щодо ОСОБА_5 через відсутність підстав для її задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                           ОСОБА_3