ПОСТАНОВА 
іменем України

18 червня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/7295/23
провадження № 22-ц/4809/1022/24 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І. 
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Юрах Віталій Михайлович, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року у складі судді Шевченко І.М.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 06 жовтня 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він, при укладенні цього договору, передав у власність відповідача строком до 01 листопада 2021 року грошові кошти в сумі 200000 грн, які на день підписання договору, виходячи з офіційного курсу НБУ, були еквівалентні 7547 доларам США (пункт 1 договору позики грошей). Згідно з підпунктом «б» пункту 3 договору позики грошей від 06 жовтня 2021 року відповідач мав би повернути кошти у строк до 01 листопада 2021 року, виходячи з того, що на день повернення коштів сума буде еквівалентна 7547 доларам США. На час звернення до суду відповідач кошти не повернув.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики грошей від 06.10.2021 року у розмірі, еквівалентному 7547 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленому для відповідної валюти на день платежу, та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 заборгованість за договором позики грошей від 06 жовтня 2021 року у розмірі, еквівалентному 7547 доларам США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного Банку України, встановленому для відповідної валюти на день платежу.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Юрах Віталій Михайлович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Адвокат Гура Костянтин Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Юрах Віталій Михайлович, без задоволення. Вважав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Юрах М.В. підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивача адвокат Гура К.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 06 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач, при укладенні цього договору, передав у власність відповідача строком до 01 листопада 2021 року грошові кошти у сумі 200000 грн, які на день підписання договору, виходячи з офіційного курсу НБУ, були еквівалентні 7547 доларам США (а.с.6).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність заявлених позовних вимог та наявності підстав для стягнення боргу за договором позики. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положення статті 545 ЦК України визначають порядок підтвердження виконання зобов`язання, а саме, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк, та в порядку, що встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та є релевантним на час розгляду цієї справи.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частина друга статті 524 ЦК України встановлює валюту зобов`язання, а саме зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що у разі, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 
Предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення боргу за договором позики. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, у розмірі, еквівалентному 7547,00 доларам США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного Банку України, встановленому для відповідної валюти на день платежу, відповідає нормам чинного законодавства та практики Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у наданих позивачем розписках усіх необхідних реквізитів, з посиланням на практику Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у цій справі правильно встановлені фактичні обставини, суд повно та всебічно дослідив усі обставини справи щодо надання позивачем коштів відповідачу саме у позику й саме у вказаній у позові валюті, встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача коштів, при цьому врахувавши усі зібрані у справі докази в їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності для правильного її вирішення.
Посилання сторони відповідача на останню сторінку договору позики, в якому у графі «розписка» відсутня будь-яка згадка про те, що відповідач отримав від позивача 200000 грн, є безпідставним, оскільки позичальник підтвердив своїм підписом здійснення передачі грошей під час підписання договору, факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання (п.12 договору позики).
Крім того, п.п.«г» п.3 договору позики передбачено, що факт одержання кожної повернутої частки позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця, без якої борг вважається таким, що не повернутий. Разом з тим сторона відповідача (позичальника за договором позики) не надала доказів у вигляді розписки позивача (позичальника за договором позики) про повернення боргу або його частини.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Юрах Віталій Михайлович, залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року -без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 червня 2024 року.
Головуючий суддя         О.І. Чельник
Судді        C.М. Єгорова
               С.І. Мурашко