УХВАЛА

30 квітня 2024 року 
м. Київ 
справа № 420/12463/22
адміністративне провадження № К/990/14303/24  

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №420/12463/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, заступника директора департаменту - начальника відділу договірної та аналітичної роботи юридичного департаменту Державної казначейської служби України Колеснікової Світлани Борисівни про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, заступника директора департаменту - начальника відділу договірної та аналітичної роботи юридичного департаменту Державної казначейської служби України Колеснікової Світлани Борисівни , в якому просив:
- визнати незаконними дії і лист від 01 червня 2022 року № 5-11-11/6503 заступника директора департаменту - начальника відділу договірної та аналітичної роботи юридичного департаменту Державної казначейської служби України Колеснікової Світлани Борисівни , на підставі якого закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року за виконавчим листом по справі №420/13958/21;
- визнати неправомірною бездіяльність у нездійсненні Державною казначейською службою України нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням Комінтернівського райсуду Одеської області від 07 листопада 2019 року за виконавчим листом №504/4665/18; 
- зобов`язати Державну казначейську службу України усунути порушення та нарахувати компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням Комінтернівського райсуду Одеської області від 07 листопада 2019 року за виконавчим листом №504/4665/18 у відповідності до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною відмову Державної казначейської служби України у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу, викладену у листі від 01 червня 2022 року року №5-11-11/6503.
Зобов`язано Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за порушення строку перерахування коштів згідно рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2019 року по справі №504/4665/18, в порядку, передбаченому статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
15 квітня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №420/12463/22. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає про те, що суди неправильно застосували частину четверту статті 3 та частини першу та другу статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у системному зв`язку з положеннями статті 56 Конституції України, статтями 1173,1176 ЦК України та не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування вищезазначених норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №826/17656/16.
Так, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Між тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року в справі №686/7081/21 відступила від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №826/17656/16.
Враховуючи правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, Суд вважає безпідставним посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України в частині неврахування судами передніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №826/17656/16.
Також далі по тексту касаційної скарги, скаржник вказує, що суди не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування статті 2 ЦК України, які викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №607/5841/17, від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18, від 15 червня 2022 року у справі №398/2910/20, від 09 лютого 2022 року у справі №757/6203/21-ц, від 23 лютого 2022 року у справі №757/23994/20-ц, від 28 квітня 2022 року у справі №464/5200/19, від 25 січня 2023 року у справі №757/4091/20-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі №757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі №127/1407/22.
Проте, варто зазначити, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
У справах №607/5841/17, №554/5980/18, №398/2910/20, №757/6203/21-ц, №757/23994/20-ц, №464/5200/19, №757/4091/20-ц, №757/5351/21-ц, №127/1407/22 предметом спору було відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Натомість предметом спору у цій справі є компенсація за порушення строку перерахування коштів згідно рішення суду, в порядку, передбаченому статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
З огляду на наведене, обставини справи та відповідно спірні правовідносини у справах №607/5841/17, №554/5980/18, №398/2910/20, №757/6203/21-ц, №757/23994/20-ц, №464/5200/19, №757/4091/20-ц, №757/5351/21-ц, №127/1407/22 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки судів у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.
Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та наведеним скаржником судовим рішенням суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України скаржником не зазначено.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №420/12463/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, заступника директора департаменту - начальника відділу договірної та аналітичної роботи юридичного департаменту Державної казначейської служби України Колеснікової Світлани Борисівни про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    О.В. Кашпур