Дата документу 21.05.2024 Справа № 334/10862/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/10862/23 
Провадження №22-ц/807/878/24
Головуючий в 1-й інстанції – Коломаренко К.А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06.06.2009 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №308. Позов мотивований тим, що 06.06.2009 року між сторонами укладено шлюб Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 308. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини сторін припинені у липні 2023 року з тієї причини, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги. Позивачка вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Зберегти шлюб неможливо, сторони спільного господарства не ведуть, мешкають окремо, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.
Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06.06.2009 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №308, - розірвано.
Позивачу ОСОБА_2 після розірвання шлюбу залишено шлюбне прізвище – « ОСОБА_4 ».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інтенції формально поставився до розгляду справи, не з`ясувавши фактичні обставини, а саме той факт, що шлюбні стосунки між сторонами не припинялися. Також не було з`ясовано наявність майнового спору між сторонами. Справа розглянута за відсутності позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами у справі зареєстрований 06.06.2009 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 308, про що свідчить Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 від 06.06.2009 року (а.с.9).

Подружжя має спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 12.01.2010 року (а.с.10).

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що у ході судового розгляду встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені. Позивач вважає, що збереження родини не є можливим, відповідач клопотань про надання строку на примирення не надав. При цьому, проживання сторін в одному житловому приміщенні не свідчить про наявність між ними шлюбно-сімейних стосунків. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Сторони не підтримують шлюбних стосунків, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню, оскільки подальше життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

       Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

       Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

       Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

       Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

       За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

       Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

       Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

       Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, хоча проживають разом, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується і колегія суддів апеляційного суду, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

       Доводи апеляційної скарги з приводу того, що сторони у справі фактично проживають разом, відповідач докладає зусиль для збереження сім`ї, має бажання проживати із сином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції з приводу задоволення позову, оскільки ініціатор розгляду справи заявила про своє стійке бажання розірвати шлюб, вважає за неможливе збереження сім`ї, під час апеляційного розгляду із заявами про відмову від позову або залишення його без розгляду не зверталась, що вказує на відсутність примирення між сторонами у справі.         

       Позивач в суді апеляційної інстанції, однозначно вказала, що вона втратила до відповідача почуття любові та поваги і не бажає збереження шлюбу

       Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

       Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

       Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

       Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

       Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

       Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

       Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 травня 2024 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О.В. Крилова

О.З. Поляков