Справа № 465/2682/24                        Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/1241/24                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 червня 2024 року м.Львів

Справа № 465/2682/22
Провадження № 22ц/811/1241/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю:  ОСОБА_1 

розглянув у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 10 квітня 2024 року, у складі судді  Ванівського Ю.М. та присяжних Чорного В.В. і ОСОБА_4 , у справі за заявою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», з участю заінтересованої особи: ОСОБА_5 , про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2 , -

встановив:
10 квітня 2024 року Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» звернулося до суду про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування заяви посилається на те, що в приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ Матюніна Л.І. оглянута черговими лікарями - психіатрами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які дійшли до висновку, що ОСОБА_2 страждає на важкий психічний розлад, а саме: інші хронічні маячні розлади - F 22.8 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хвороб МКХ - 10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. Вказує, що ОСОБА_2 7 квітня 2024 року оглянута лікарською комісією у складі: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які дійшли до висновку, що ОСОБА_2 страждає на важкий психічний розлад інші хронічні маячні розлади - F 22.8 (діагноз згідно МКХ - 10). Внаслідок цього вона не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих. Просить заяву задоволити.
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 10 квітня 2024 року заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2 , 1970 року народження, задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_2 у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 . Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви. Вважає, що твердження заявника про те, що ОСОБА_2 не може усвідомлювати значення своїх дій, не ґрунтуються на доказах та суперечать даним огляду ОСОБА_2 при поступленні у приймальне відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ, що не може бути допустимим доказом справі. Зазначає, що ОСОБА_2 усвідомлює своє місце перебування, заперечує проти примусової госпіталізації, є цілком адекватною особою, яка може забезпечувати самостійно свою життєдіяльність. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Судом встановлено, що 6 квітня 2023 року ОСОБА_2 доставлена у ЛПЗ ЛОКПЛ. Чергові лікарі - психіатри приймального відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» при огляді ОСОБА_2 прийшли до висновку про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар у примусовому порядку у зв`язку з наявністю у неї важкого психічного розладу: інші маячні розлади. Хворій встановлено діагноз: F 22.8 - інші хронічні маячні розлади. Даний психічний розлад позбавляє ОСОБА_2 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.
ОСОБА_2  відмовляється надати добровільну усвідомлену згоду на стаціонарне обстеження та лікування.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 тривалий час страждає хронічним психічним захворюванням у виді інших хронічних маячних розладів.
При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив з наступного.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно із частиною другою статті 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.
Статтею 49 Конституції України визначено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до статті 4 зазначеного Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Згідно із вимогами частини першої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.
Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає  на психічний розлад, може бути госпіталізована  до психіатричного закладу без її  усвідомленої згоди або без  згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи  тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Відповідно до статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Визначальним під час вирішення питання щодо надання дозволу на примусову госпіталізацію є встановлення виключних обставин, за яких можливе правомірне обмеження прав людини.
Примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.
При цьому, відповідно до статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено і примусове амбулаторне лікування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18) викладено правовий висновок, відповідно до якого надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 статті 6 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
За частиною першою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці.
Судом не встановлено порушення вказаної норми, оскільки ОСОБА_2 оглянуто комісією у строк, передбачений законом, а комісія прийшла до висновку про доцільність госпіталізації на підставі встановленого діагнозу та стану пацієнта.
У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону (частина друга статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Ці вимоги заявником дотримані.
З урахуванням встановленого, суд прийшов до вірного висновку про обґрунтованість заяви лікувальної установи, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 страждає психічним захворюванням, внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що містять безпосередню небезпеку для неї та оточуючих. За наведених обставин ОСОБА_2 підлягає госпіталізації у примусовому порядку до психіатричного закладу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.
Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 7 червня 2024 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк