Ухвала
 
20 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 464/5661/21
провадження № 61-5975 ск 24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області, подану його представником Іванейко Яриною Ярославівною , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області, третя особа Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з рухомого майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив звільнити з-під податкової застави, яка зареєстрована 02 січня 2020 року за № 27370923, транспортний засіб автобус марки «Богдан А-20110», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , зеленого кольору, об`єм двигуна 3907 см3, пальне - дизель.
 
2.     Сихівський районний суд міста Львова рішенням від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задовольнив.
 
3.     Львівський апеляційний суд постановою від 25 березня 2024 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишив без задоволення, рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 листопада 2021 року - без змін.
 
4.     У квітні 2024 року через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Львівській області, подана його представником Іванейко Я. Я. , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 .
 
5.     Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції представник заявників посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 200/17569/18, від 31 січня 2023 року у справі № 752/20187/20.
 
6.     Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги з огляду на таке.
 
7.     Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
 
8.     Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
 
9.     Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
 
10. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
 
11. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
12. Разом з тим в касаційній скарзі заявник не обґрунтовує в чому полягає подібність правовідносин у цій справі та справах № 200/17569/18, № 752/20187/20, на правові висновки Верховного Суду у яких посилається касатор. На думку ж Верховного Суду такі правовідносини не є подібними.
 
13. Так у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 200/17569/18, та від 31 січня 2023 року у справі № 752/20187/20 Верховний Суд дійшов висновку, що застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави і є чинними на момент його відчуження. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. А також, що реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи. Однак у зазначених справах предметом позову було спірне майно, яке перебувало у заставі з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами. Справа № 464/5661/21 стосується питання звільнення з-під податкової застави спірного майна належного на праві власності позивачу, який не є відповідальним по податкових зобов`язаннях попереднього власника цього майна. Таким чином фактичні обставини справи № 464/5661/21 та у наведених заявником справах не є однаковими.
 
14.  Пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
15.  Таким чином, оскільки в касаційній скарзі не підтверджуються підстави касаційного оскарження, на які посилається представник заявника, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки правовідносини у вказаних справах та у справі № 464/5661/21 не є подібними, скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
 
16.   Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Повернути касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області, подану його представником Іванейко Яриною Ярославівною , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області, третя особа Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з рухомого майна.
 
2.       Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                      В. В. Пророк