П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/16234/22 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Д.М.
Суддя-доповідач:  Біла Л.М. 
15 квітня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Гонтарука В. М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправним дії Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, а саме без проведення виплати належного грошового забезпечення в сумі 78648,38 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за 520 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 20.02.2021 по 24.07.2022 включно, обчислений шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення за останні два місяці служби на кількість днів затримки виплати грошового забезпечення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року позов задоволено частково.
Суд, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 що виразилась у невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному розмірі у день звільнення та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 75903,10 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2021 до 24.07.2022.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг скаржник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апелянта, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судом встановлені наступні обставини справи.
Позивач проходив службу в Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира 20 Центру ремонту засобів зв`язку та радіотехнічного забезпечення від 01.02.2021 №1-РС позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту). 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.02.2021 №37 позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 19.02.2021 (а.с. 14, 15).
При звільненні зі служби позивачу не було виплачено грошове забезпечення у повному розмірі. Остаточний розрахунок із позивачем відбувся 25.07.2022.
Вважаючи, що за таких умов має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з  20.02.2021 до 24.07.2022, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням принципу співмірності дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 75903,10 грн. середнього заробітку.
Судова колегія, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, враховуючи приписи ст. 308 КАС України, якими відзначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзначає наступне.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Водночас, таке питання врегульоване Кодексом законів про працю України. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Таким чином, судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.
І як наслідок, бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.
Разом з тим, обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач, окрім вищеописаних доводів, відзначає про відсутність правових підстав для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100.
Надаючи оцінку вказаному, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, який обраховуючи належну до виплати позивачу суму компенсаційних виплат, виходив із засад співмірності та застосував спосіб розрахунку, наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
Як достеменно встановлено судом першої інстанції, час затримки розрахунку при звільненні з 20.02.2021 (наступний день після дня звільнення) до 25.07.2022 (день фактичного розрахунку) складає 521 день, а розмір середньоденного заробітку позивача складає 530,02 грн.
А відтак, хоча сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача становить 275610,40 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що максимальний розмір грошового забезпечення, який може бути виплачено позивачу з врахуванням принципу співмірності є 75903,10 грн.
Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
18 липня 2022 року Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" опубліковано в офіційному виданні "Голос України", а тому цей Закон набрав чинності 19 липня 2022 року, тобто з наступного дня після офіційного опублікування.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідальність роботодавця пов`язана з невиплатою належних звільненому працівникові сум, належних йому при звільненні та днем фактичного розрахунку.
Тобто задля настання відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок працівника при звільненні необхідні дві умови: 1) невиплата роботодавцем всіх сум працівнику, які належать йому при звільненні; 2) фактичний розрахунок роботодавця з уже звільненим працівником.
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.07.2022 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 КЗпП України, тому до спірних правовідносин застосовними є приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01 липня 2022 року.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 року у справі №560/11489/22.
Відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.01.2022 року по 25.07.2022 року, тобто за 182 календарних днів (6 місяців).
В той же час, вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції застосував принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
Також суд першої інстанції враховував, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови у справі №761/9584/15-ц).
За обставин цієї справи, суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірнсть виплачених із затримкою коштів на користь позивача та сумою середнього заробітку, яка значно перевищує суму заборгованості.
Судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції з даного питання та відзначає, що апелянтом жодних заперечень з даного приводу також не висловлено.
Отже, враховуючи, що за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, який становить 521 день, сума середнього заробітку в розрізі критерію співмірності вирахувана судом першої інстанції в розмірі 75903,10 грн., тому за 182 дні затримки розрахунку при звільненні належна сума середнього заробітку становить 26513,76 грн.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та обрав неналежний спосіб відновлення порушеного права позивача, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному розмірі у день звільнення.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2021 по 25.07.2022 (в межах шестимісячного строку) в сумі 26513,76 (двадцять шість тисяч п`ятсот тринадцять гривень сімдесят шість копійок) гривень, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Гонтарук В. М.