ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
11 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 4801/15/23
 
провадження № 61-15640ав23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
за участю секретарів судового засідання Мошика В. Ю. , Лавренчук О. С. ,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_3 ,
представник заявника - адвокат Піпко Андрій Миколайович,
позивач в третейському спорі -  ОСОБА_4 , 
представник позивача в третейському спорі - адвокат Слабий Олександр Васильович,
відповідач в третейському спорі - ОСОБА_5 ,
представник відповідача в третейському спорі - адвокат Слободянюк Микола Володимирович,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду 
від 05 жовтня 2023 року у складі судді Войтка Ю. Б. у справі за заявою ОСОБА_3 про скасування рішення третейського суду від 28 квітня 2006 року про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на придбаний за договором об`єкт нерухомого майна,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог заявника
 
У липні 2023 року  ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування рішення третейського суду від 28 квітня 2006 року.
 
Заяву мотивовано тим, що рішенням третейського суду від 28 квітня 
2006 року за головування третейського судді Мельника В. О. позов 
ОСОБА_4 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу 
від 07 квітня 2006 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на: 29/100 ідеальної частки будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 1448,2 кв.м.; частини пилорами літ. «Ж», площею 
167,3 кв.м.; гараж літ. «К», площею 349,8 кв.м.; механічна майстерня літ. «Л», площею 285,6 кв.м.; естакада літ. «М», авто гараж літ. «А», площею 399,3 кв.м.; автозаправка літ. «В», площею 82,0 кв.м. Витрати, пов`язані з вирішенням спору третейським судом, покладено на позивача. 
 
Зазначає, що рішенням третейського суду порушуються її права, оскільки зазначене майно належить їй та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, оскільки набуто ними 27 лютого 2001 року під час перебування у зареєстрованому 09 січня 1993 року шлюбі, однак своєї згоди на відчуження майна за договором купівлі-продажу від 07 квітня 2006 року, який визнано дійсним оскаржуваним рішенням третейського суду, вона не надавала. Вважає, що скасування рішення третейського суду дозволить суду об`єктивно вирішити питання поділу майна подружжя у справі № 127/6665/23 за її позовом до ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року заяву                ОСОБА_3 задоволено.
Скасовано рішення третейського суду за головуванням третейського судді Мельника В`ячеслава Олександровича від 28 квітня 2006 року (рішення без зазначення номера), що знаходився за адресою: 
АДРЕСА_2 , яке прийняте на підставі угоди про передачу розгляду спору до третейського суду, укладеної між громадянами України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу № б/н від 07 квітня 2006 року дійсним та визнання права власності на придбану за даним договором 29/100 частки нерухомого майна, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
Ухвалу суду мотивовано тим, що спори про визнання договорів дійсними та визнання права власності на об`єкти нерухомості непідвідомчі третейським судам, отже третейський суд розглянув спір поза межами його компетенції, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 458 ЦПК України є підставою для скасування рішення третейського суду.
 
Крім того, третейський суд вирішив питання про права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, зокрема ОСОБА_3 , яка на час оспорюваного рішення перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_5 , однак своєї згоди на укладення договору купівлі-продажу від 07 квітня 2006 року, який визнано дійсним оскаржуваним рішенням третейського суду, вона не надавала. 
 
Суд вважав, що представником ОСОБА_4 не надано доказів про пропуск заявницею строку звернення до суду із цією заявою. 
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
 
До Верховного Суду 30 жовтня 2023 року  ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року,постановлену ним як судом першої інстанції, у якій просив її скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування рішення третейського суду.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
ОСОБА_4 зазначає, що оспорюваним рішенням третейського суду не вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_3 , оскільки укладений між ним та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу нерухомого майна був оплатним та отриманні останнім кошти були витрачені в інтересах сім`ї. У випадку протилежного, заявниця не позбавлена права заявити вимоги про стягнення відповідної частки коштів до чоловіка чи включити отримані кошти у поділ майна подружжя. 
 
Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 звернулася із заявою про скасування рішення третейського суду після спливу 17 років від дня ухвалення оскаржуваного рішення, що суперечить принципу правової визначеності. ОСОБА_3 була обізнана про продаж у 2006 році спірного майна її чоловіком, тому пропустила строк звернення до суду із заявою. 
 
Зазначає, що суд в ухвалі про відкриття провадження не дотримався вимог статті 456 ЦПК України, не визначив сторонам строк для подання доказів та заявлення клопотань, не вирішив питання про витребування матеріалів третейської справи та оригіналу оскаржуваного рішення третейського суду від 28 квітня 2006 року, що призвело до порушення принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства та позбавило ОСОБА_4 реалізації його процесуальних прав, спрямованих на спростування доводів заяви.
 
Рух справи в суді апеляційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
 
09 січня 1993 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 
 
27 лютого 2001 року у період шлюбу ОСОБА_5 придбав у власність об`єкт нерухомого майна, який розташований на АДРЕСА_1 , який нині має адресу: АДРЕСА_1 , що підтверджується біржовим контрактом від 27 лютого 2001 року, довідкою КП «ВООБТІ» від 18 листопада 2021 року.
 
Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 395 комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ВООБТІ») також підтверджено набуття ОСОБА_5 у власність спірного майна на підставі біржового контракту від 27 лютого 2001 року 
№ 300, про що міститься відповідна відмітка у довідці належності (а. с. 1а). 
 
Відповідно до реєстраційного посвідчення від 12 березня 2001 року, яке міститься в реєстраційній справі № 157 КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», право власності на зазначене майно зареєстровано за ОСОБА_5 (аркуш 60 реєстраційної справи).
 
07 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу 29/100 ідеальної частки будинковолодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 
1448,2 кв. м; частини пилорами літ. «Ж», площею 167,3 кв. м; гараж літ. «К», площею 349,8 кв. м; механічна майстерня літ. «Л», площею 285,6 кв. м; естакада літ. «М», автогараж літ. «А», площею 399,3 кв. м; автозаправка 
літ. «В», площею 82,0 кв. м.
 
Рішенням третейського суду за головування третейського судді 
Мельника В. О. від 28 квітня 2006 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 . Визнано дійсним договір купівлі-продажу № б/н від 07 квітня 
2006 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 29/100 ідеальної частки будинковолодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 1448,2 кв. м; частини пилорами літ. «Ж», площею 167,3 кв. м; гараж літ. «К», площею 349,8 кв. м; механічна майстерня літ. «Л», площею 285,6 кв. м; естакада літ. «М», автогараж літ. «А», площею 399,3 кв. м; автозаправка 
літ. «В», площею 82,0 кв. м.
Рішення підлягає обов`язковій реєстрації в комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації».
 
Нотаріально посвідчена копія зазначеного рішення третейського суду міститься у матеріалах реєстраційної справи № 157 КП «ВООБТІ», оглянутої судом (аркуші 97, 98 реєстраційної справи).
 
Рішеннями реєстратора КП «ВООБТІ» від 26 червня 2006 року № 13, 14 ОСОБА_4 відмовлено в реєстрації речових прав на вказане нерухоме майно на підставі рішення третейського суду від 28 квітня 2006 року (аркуші 96, 99 реєстраційної справи). 
 
Мотивувальна частина
 
Згідно з частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК УкраїниВерховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
 
Відповідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
 
У статті 2 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення третейським судом) передбачено, що: третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення третейським судом) завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.
 
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб. Ініціювання третейського розгляду не для захисту цих прав та інтересів є недопустимим.
 
Такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 200/4202/14-ц (провадження № 61-1918св19).
 
Розділом VII ЦПК України регламентований порядок здійснення провадження у справах про скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу.
 
Частиною першою статті 454 ЦПК України визначено, що сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 457 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду.
 
За змістом пункту першого частини другої статті 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.
 
Аналогічні положення містяться у статті 51 Закону України «Про третейські суди».
 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, чинній до прийняття Закону України від 05 березня 2009 року № 1076-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів», який набрав чинності з 31 березня 2009 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов`язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України. 
 
Розгляд справ у спорах щодо нерухомого майна виключено із компетенції третейських судів Законом України від 05 березня 2009 року №1076-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів», який набрав чинності з 31 березня 2009 року, шляхом доповнення статті 6 Закону України «Про третейські суди» пунктом 7 такого змісту: «справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки».
 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність у третейського суду на час ухвалення оспорюваного рішення (28 квітня 2006 року) компетенції розглядати справу щодо спору про нерухоме майно, є помилковим, отже суд дійшов помилкового висновку про скасування рішення третейського суду на підставі пункту 1 частини другої статті 458 ЦПК України.
 
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 березня 2021 року у справі № 4811/5/20 (провадження 
№ 61-18044ав20), від 30 червня 2022 року у справі № 803/44/21 (провадження № 61-3818ав22).
 
Крім того, такий висновок зроблений судом у порушення передбаченого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності судового процесу, оскільки, як слідує із заяви, ОСОБА_3 обґрунтовувала її наявністю підстави для скасування рішення третейського суду, яка передбачена пунктом 
5 частини другої статті 458 ЦПК України, а не пунктом 1 частини другої статті 458 ЦПК України.
 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з її мотивувальної частини посилання на те, що справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду. 
 
Разом з тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення третейського суду на підставі пункту 
5 частини другої статті 458 ЦПК України з тих підстав, що третейський суд вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
 
Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 09 січня 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
 
Майно, право власності на яке за ОСОБА_4 визнано оспорюваним рішенням третейського суду від 28 квітня 2006 року, було придбано у період перебування заявника та відповідача у третейському спорі у шлюбі, а саме 
27 лютого 2001 року.
 
Положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв до 01 січня
2004 року та був чинний на час придбання подружжям спірного майна, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (частина 1 статті 28).
 
Статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
 
Конструкція вказаних норм права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 
63 СК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що знайшли підтвердження доводи заявника про те, що вона не надавала згоди на відчуження спірного майна її чоловіком на користь ОСОБА_4 , зворотного сторони третейського спору не довели. Отже оспорюваним рішенням третейського суду 
від 28 квітня 2006 року про визнання договору дійсним та визнання за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, придбане ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у період перебування шлюбі, однак відчужене без згоди останньої, вирішено про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не брала участі у третейському спорі. Ці обставини свідчать про наявність підстави, передбаченої пунктом 5 частини другої статті 458 ЦПК України, для скасування рішення третейського суду. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваним рішенням третейського суду не вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_3 , оскільки укладений між ним та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу нерухомого майна був оплатним та отримані останнім кошти були витрачені в інтересах сім`ї є помилковими, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. При цьому суд враховує, що майно, щодо якого третейський суд ухвалив рішення, є предметом позову про поділ майна подружжя ОСОБА_3 у справі 
№ 127/6665/23. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 звернулася із заявою про скасування рішення третейського суду із пропуском строку, встановленого ЦПК України, є помилковим.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 454 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, - протягом дев`яноста днів з дня, коли вони дізналися або могли дізнатися про прийняття рішення третейським судом.
 
З матеріалів справи слідує і це не спростовано ОСОБА_4 , що про прийняття рішення третейським судом від 28 квітня 2006 року представник ОСОБА_3 адвокат Піпко А. М. дізнався при ознайомленні зі справою 
№ 127/6665/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя лише 07 червня 2023 року. Із заявою про його скасування адвокат Піпко А. М. в інтересах ОСОБА_3 звернувся 28 липня 2023 року, тобто в межах дев`яностоденного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 
454 ЦПК України. Доказів про те, що заявнику чи його представнику було чи могло бути відомо раніше про ухвалене рішення третейського суду, аніж 
07 червня 2023 року, матеріали справи не містять, тому заява подана з дотримання процесуального строку.
 
Незважаючи на наявність рішення третейського суду, спірне майно продовжує бути зареєстрованим за чоловіком заявника ОСОБА_5 , участі у третейському спорі ОСОБА_3 не брала, доказів про обізнаність заявника стосовно укладення договору між її чоловіком та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного майна матеріали справи не містять. Ці обставини також вказують на те, що заявник не пропустила строк для подання цієї заяви, оскільки не була обізнана про порушення свого права на спільне майно подружжя.
 
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
 
Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
 
У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
 
Оскільки оспорюваним рішенням порушуються права ОСОБА_3 і остання дізналася про рішення третейського суду 07 червня 2023 року і у межах строку, встановленого частиною п`ятою статті 454 ЦПК України звернулася до суду із заявою про його скасування, то суд першої інстанції обґрунтовано забезпечив їй доступ до правосуддя, а доводи ОСОБА_4 про оскарження рішення третейського суду зі спливом значного проміжку часу свідчать про незгоду останнього із забезпеченням судом доступу заявниці до правосуддя, хоча обставин про наявність підстав для обмеження ОСОБА_3 такого доступу позивач не наводить. 
 
Є помилковими аргументи касаційної скарги про те, що суд в ухвалі про відкриття провадження не дотримався вимог статті 456 ЦПК України, не визначив сторонам строк для подання доказів та заявлення клопотань, не вирішив питання про витребування матеріалів третейської справи та оригіналу оскаржуваного рішення третейського суду від 28 квітня 2006 року, оскільки таке спростовується змістом ухвали Вінницького апеляційного суду від 04 вересня 2023 року, якою суд визначив учасникам справи строк для подання заперечення (пояснення) з приводу поданої заяви та доказів протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали. При цьому витребування матеріалів третейської справи є правом, а не обов`язком суду.
 
Разом з тим, представник ОСОБА_4 адвокат Слабий О. В. скористався правом на подання заперечення на заяву про скасування рішення третейського суду, а тому суд першої інстанції забезпечив рівні права учасникам справи для доведення ними своїх вимог і заперечень.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
 
З огляду на наведені у цій постанові мотиви, колегія суддів вважає, що ухвала Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року підлягає зміні шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 24, 268, 351, 367, 368, 374, 376, 381-384, 454 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково. 
 
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             О. В. Білоконь
                                                                                      
О. М. Осіян
 
                                                                                      Н. Ю. Сакара