КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/15873/20                                                 Головуючий у 1 інстанції: Сенюта В.О.
Провадження №22-ц/824/1013/2024                           Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
   ПОСТАНОВА
     ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
21 червня 2024 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                                   Гаращенка Д.Р.
суддів                                                    Олійника В.І., Сушко Л.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року в справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст обставин справи
 
У листопаді 2020 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованістьза спожиті послуги з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води в загальному розмірі 112 444,91 грн, а також судові витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначило, що 11 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.
Позивач прийняв право вимоги до ОСОБА_1 , який є споживачем послуг з централізованого опалення та /або централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . 
Сума позовних вимог за договором цесії за спожиті до 01 травня 2018 року послуги становить 56 447,72 грн, у тому числі: сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 49 974,33 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 598,15 грн, три відсотки річних у розмірі 2 875,24 грн.
Розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, здійснюється за тарифами, які закріплені розпорядженнями КМДА, інформація про які є загальнодоступною та загальновідомим фактом, офіційно опублікована.
Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. 
Проте відповідач своєчасно не сплачує кошти за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилася заборгованість яка станом на 01 жовтня 2020 року становить за послуги з централізованого опалення у розмірі 14 831,42 грн, за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 41 131,42 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено співвідповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року зупинено провадження у справі за № 754/15873/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі за № 754/15990/20 (2/754/7785/20) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Київська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно - відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності - відмовлено.
 
З єдиного реєстру судових рішень вбачається, що 26 січня 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 адвоката Цапенка С.С. залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Панкратової Л.М. задоволено частково. Рішення Деснянського районного суд міста Києва від 14 вересня 2022 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року провадження у цивільній справі за позовом КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості поновлено та призначено судове засідання.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за період з лютого 2018 року до травня 2018 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 2 843,85 грн, за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 7 013,94 грн, 3 % річних в розмірі 72,92 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 278,58 грн, а також за період з 01 травня 2018 року до 01 жовтня 2020 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 14 831,42 грн, за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 41 131,42 грн, інфляційна складова боргу в розмірі 1 033,26 грн, 3% річних в розмірі 1 982,59 грн, що разом складає - 69 187,98 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 293,36 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
 
Не погоджуючись із рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року, КП «Київтеплоенерго» подав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заборгованості за спожиті до лютого 2018 року послуги за централізоване опалення у розмірі 11 352,33 грн, за централізоване постачання гарячої води у розмірі 28 764,21 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 2 596,66 грн, три відсотки річних у розмірі 3 525,23 грн та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за обслуговування вузла комерційного обліку 34,35 грн. У решті рішення суду залишити без змін.
Вважає рішення суду першої інстанції в цій частині незаконним та необґрунтованим.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою для часткового задоволення позовних вимог стало застосування позовної давності заявлених представником ОСОБА_7 відповідно до ст. ст. 261, 266; 509, 525, 526 ЦК України та ігнорування приписів Закону України «Про житлово комунальних послуг», де зазначено що зареєстровані особи є споживачами житлово-комунальних послуг (ст. ст. 1, 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував висновку Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19, від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц.
Суд повинен був врахувати клопотання про застосування позовної давності тільки щодо вимог з лютого до травня 2018 року та з 01 травня 2018 року до 01 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 , а тому заборгованість до лютого 2018 року мала бути стягнута із інших відповідачів, які не подавала заяви про застосування строків позовної давності.
Враховуючи пункт 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості позивач не пропустив.
Не погоджуючись із рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив скасувати змінити рішення в частині стягнення з нього заборгованості та відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Вважає рішення суду першої інстанції в цій частині незаконним та необґрунтованим.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він отримав право власності на квартиру 25 січня 2018 року. До моменту отримання ним квартири, як було встановлено слідством у межах кримінальної справи за фактом шахрайства, на момент придбання квартири вона була пустою, в ній ніхто не проживав, ОСОБА_8 квартиру не приватизовував.
Кримінальна справа за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_2 закрито, квартира залишилася у власності ОСОБА_1 .
Відповідач жодного дня з моменту початку слідства і до 26 січня 2023 року у квартирі не проживав, житлово-комунальні послуги не отримував, квартира не придатна до проживання, оскільки не проведений ремонт. Відповідач проживав за іншою адресою.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Відзив на апеляційні скарги не надходили, сторони не скористалися своїм правом для подачу відзивів.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 (а. с. 51).
З реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.74).
Відомостей про те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є власниками/квартиронаймачами житлового приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами з централізованого опалення та /або централізованого постачання гарячої води та є споживачем послуг, які постачає КП «Київтеплоенерго» до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто є споживачем послуг за цією адресою суду не надано, жодними договорами зазначене не підтверджується, а тому законних підстав для стягнення з вказаних осіб заборгованості у суду немає.
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 Комунальному підприємству «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
 
Квартира АДРЕСА_2 під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води.
Відповідач ОСОБА_1 від послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовся (не відключався).
Згідно з розрахунків боргу, наданими позивачем, заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води до 01 травня 2018 року становила 56 447,72 грн, у тому числі: сума заборгованості за спожиті послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води - 49 974,33 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 598,15 грн, 3 % річних у розмірі 2 875,24 грн.
Заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води з 01 травня 2018 року станом на 01 жовтня 2020 року становить 55 963,84 грн, у тому числі: сума заборгованості за послуги з централізованого опалення 14 831,42 грн, сума заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води 41 131,42 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 1 033,26 грн, 3 % річних у розмірі 1 982,59 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що право власності за відповідачем ОСОБА_1 зареєстроване 25 січня 2018 року, зміст договору купівлі-продажу від 25 січня 2018 року не містить обов`язку щодо погашення ОСОБА_1 боргу за житлово-комунальні послуги, а тому позовні вимоги про стягнення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги до 25 січня 2018 року не підлягають задоволенню.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Панкратова Л.М. звернулася до суду із заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.
Суд першої інстанції виходив з того, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, 3 % річних, інфляційну складову боргу за період з лютого до травня 2018 року, а також за період з 01 травня 2018 року до 01 жовтня 2020 року.
Позовна давність станом на 12 березня 2020 року не сплила, її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Позивач подав позовну заяву до суду 26 листопада 2020 року.
З огляду на викладене, позивачем не пропущено строки позовної давності при пред`явлені позовних вимог про стягнення заборгованості за період з лютого до травня 2018 року, а також за період з 01 травня 2018 року до 01 жовтня 2020 року.
Відмовляючи у стягненні заборгованості із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як споживачів житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав докази споживання останніми наданих послуг за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.
Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
 
При цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Тобто новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.
 
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 522/19127/18 (провадження № 61-20547св19), від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20).
 
Апеляційний суд встановив, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення прави вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.
Відповідно до п. 1.3 договору кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3 % річних, інфляційні нарахування та інше.
Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до договору цесії, позивач набув право вимоги заборгованості, нарахованої до 01 травня 2018 року за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 14 196,18 грн та право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 35 778,15 грн за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачем також нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 3 598,15 грн та 3 % річних у розмірі 2 875,24 грн.
 
Таким чином станом до 01 травня 2018 року розмір заборгованості у квартирі АДРЕСА_2 за спожиті послуги з централізованого опалення становив 14 196,18 грн, а заборгованості за спожиті послуги з централізованого гарячого водопостачання - 35 778,15 грн, а також інфляційна складова боргу у розмірі 3 598,15 грн та 3 % річних у розмірі 2 875,24 грн.
 
Також суд встановив, що заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води з 01 травня 2018 року до 01 жовтня 2020 року становить 55 963,84 грн, у тому числі: сума заборгованості за послуги з централізованого опалення 14 831,42 грн, сума заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води 41 131,42 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 1 033,26 грн, 3 % річних у розмірі 1 982,59 грн.
 
Суд першої інстанції правильно встановив, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.74).
 
ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 25 січня 2018 року.
 
Проте суд першої інстанції не врахував, що пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
 
Отже, враховуючи те, що споживачами є власники або особи, які користуються об`єктом нерухомого майна і отримують житлово-комунальну послугу для власних потреб, та зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були споживачами житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 до 25 січня 2018 року (набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на квартиру).
Наведені обставини також підтверджуються поясненнями ОСОБА_4 під слідства у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння неруховими майном.
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період до лютого 2018 року, а саме: за централізоване опалення у розмірі 11 352,33 грн, за централізоване постачання гарячої води у розмірі 28 764,21 грн. інфляційна складова боргу 3 319,57 грн, 3 % річних у розмірі 2802,32 грн.
 
Крім того, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за обслуговування вузла комерційного обліку 34,35 грн, яку суд першої інстанції помилково не стягнув.
Таким чином, доводи апеляційної скарги КП «Київтеплоенерго» знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а судове рішення в частині відмови у стягнення зазначеної заборгованості із відповідачем підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.
 
При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Так, як вже було зазначено вище, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна.
Крім того, власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Як вже було зазначено, правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до статті 13 цього Законом України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Аналізуючи зазначені норми матеріального права та усталену практику Верховного Суду можна дійти висновку, що за загальним правилом, власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21 (провадження № 61-7223св23), від 09 лютого 2022 року у справі № 953/24063/19 (провадження № 61-5095св21).
 
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у нього обов`язку сплачувати за опалення та гарячу воду, які він не отримував, оскільки в квартирі не проживав.
Крім того відповідач не надав належних доказів не отримання ним зазначених послуг.
 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції в оскарженій ним частині, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи в цій частині, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи його апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду в частині вимог до ОСОБА_1 .
 
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині вирішення вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за обслуговування вузла комерційного обліку, а відтак, доводи апеляційної скарги КП «Київтеплоенерго» заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та враховуючи, що обставини справи в цій частині судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в цій частині постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості залишити без змін.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції
З огляду на ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, за наслідками судового розгляду позов задоволено, то судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій (за апеляційною скаргою позивача) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року в частині вирішення вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за обслуговування вузла комерційного обліку, в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 34,35 грн заборгованості за обслуговування вузла комерційного обліку.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за централізоване опалення у розмірі 11 352,33 грн, за централізоване постачання гарячої води у розмірі 28 764,21 грн. інфляційну складову боргу у розмірі 3 319,57 грн, 3 % річних у розмірі 2 802,32 грн.
У решті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 161,72 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 161,72 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 161,72 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 161,72 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 161,72 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»  630.60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»  630.60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»  630.60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»  630.60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»  630.60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»  630.60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                       В.І. Олійник
 
                                                                                                 Л.П. Сушко