ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/818/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/11064/23 Категорія: 351000000 	Троян Т. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.
секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Манзар Тетяна Володимирівна;
відповідач – ОСОБА_2 ; 
представник відповідача – адвокат Черненко Вячеслав Анатолійович;
особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_2 – адвокат Черненко Вячеслав Анатолійович; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Черненко Вячеслава Анатолійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності,
в с т а н о в и в:

12.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2023 року в справі 712/13596/21 у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,, визнано за ОСОБА_1 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .  Право спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на квартиру АДРЕСА_1  - припинено. Рішення набуло законної сили 02.05.2023. Право власності за позивачем ОСОБА_1 на вказану частку зареєстровано, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав від 15.05.2023 року № 332217899.
Вказує, що відповідно до висновку експерта № 2909/23 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 29.09.2023 року встановлено, що розділити в натурі 1/2 часток квартири без відступу від даних часток, вбачається за можливе, оскільки можливим є облаштування двох частин квартири, аби вони були ізольовані одна від одної та решти об`єктів нерухомості та могли використовуватися повністю автономно. Вказані приміщення можуть мати окремий вхід, санвузол та інші комунікації. Конструктивні елементи будівлі потребують перепланування. Варіант поділу квартири АДРЕСА_2 на 1/2 частини з переплануванням запропоновано у Додатку № 1 та описано в таблиці № НОМЕР_1 дослідницької частини висновку експерта № 2909/23. Варіант поділу квартири має зменшену площу для Особи 1 на 0,75 кв.м., для Особи 2 на 1,09 кв.м. за рахунок внутрішнього перепланування та встановлення додаткових перестінків.
На даний час, у позивача виникла проблема у виділенні своєї частки квартири в натурі, оскільки відповідач як співвласник іншої частини квартири не дає на це згоди, тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду.
Вказує, що, виходячи з висновку експерта №2909/23 на розгляд суду пропонується варіант виділу частин в натурі, що належать сторонам по справі в існуючому співвідношенні часток у квартирі АДРЕСА_2 :
частки в загальній власності нерухомого майна Особи 1 складає частина квартири АДРЕСА_3 житлова кімната площею 25.0 кв.м;
частки в загальній власності нерухомого майна Особи 2 складає частина квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,8 кв.м., а саме: частина № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею, 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18.0 кв.м.
Позивач посилається на норму статті 367 ЦК України та вказує, що зазначена норма гарантує кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється , кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядженням майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
В тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна , що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь - яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просить суд виділити ОСОБА_1 в натурі, як окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 1/2 частини квартири з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_4 . Визнати право власності за ОСОБА_1 на виділену в натурі 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 58,8 кв.м., а саме: частина № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею, 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18.0 кв.м. Припинити спільну часткову власність позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2024 року з урахуванням ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 березня 2024 року про виправлення описки позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності - задоволено.
Здійснено поділ трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , виділивши в натурі :
- ОСОБА_1 як окремий об`єкт права власності 1/2 частину вказаної квартири, загальною площею 58,8 кв.м., яка складається з: частини № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею, 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18,0 кв.м.
- ОСОБА_2 як окремий об`єкт права власності 1/2 частину вказаної квартири, загальною площею 58,9 кв.м., яка складається з: частини АДРЕСА_5 , площею, 3,5 кв.м., № 3 санвузол площею 6,9 кв.м., № 4 житлова кімната, площею 17,5 кв.м., № 5 житлова кімната, площею 25,0 кв.м.
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 9 273,60 грн., та витрати за проведення експертизи в розмірі 10 038,00 грн.
Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2024 року ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності в частині визнання права власності та стягнення витрат на правничу допомогу позивача ОСОБА_1 .
Визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,8 кв.м., яка складається з: частини № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею, 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18,0 кв.м.
Визнано право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,9 кв.м., яка складається з: частини АДРЕСА_5 , площею, 3,5 кв.м., № 3 санвузол площею 6,9 кв.м., № 4 житлова кімната, площею 17,5 кв.м., №5 житлова кімната, площею 25,0 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 15 000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 – адвокат Черненко В.А. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.02.2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. На думку відповідача, суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання про виділ частки в натурі з майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності та припинення права спільної часткової власності. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу та не обґрунтував належним чином у своєму рішенні, що позивач вказував той факт, що в останнього виникла проблема у виділенні своєї частки квартири в натурі, адже відповідач як власник іншої частини квартири не дає згоди. Вказує, що позивачем подано позовну заяву без додержання вимог встановлених п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме, позивачем у позовній заяві не зазначено відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Факт відсутності доказів щодо вирішення проблемного питання в досудовому порядку підтверджується відсутністю вимоги позивача в самій позовній заяві про ці докази, як такі що не можуть бути подані разом із позовною заявою.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки та не взяв до уваги, що позивач не звертався до відповідача в досудовому порядку про поділ майна в натурі та не пропонував це зробити за домовленістю шляхом укладення договору про поділ нерухомого майна.
В апеляційній скарзі скаржник вказує, що суд першої інстанції проігнорував доводи відповідача з приводу незаконного проведення будівельно-технічного дослідження, оскільки експерт не врахував в наданій так званій експертизі до суду, що всі існуючі комунікації знаходяться на одній із частин квартири визначену в висновку експерта як «Особі 2» котру в свою чергу обрав собі позивач, що за своєю цінністю має велику перевагу над іншою частиною. Крім того, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції безпідставно прийняв докази позивача поза межами встановлених строків та приєднав їх до матеріалів справи.
01 травня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Манзар Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.02.2024 року без змін. Відзив обґрунтований тим, що доводи скаржника ОСОБА_2 не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства та спростовуються правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду.
Крім того, представник ОСОБА_1 – адвокат Манзар Т.В. у відзиві просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 – адвоката Черненко В.А., який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника ОСОБА_1 – адвоката Манзар Т.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2023 року в справі 712/13596/21 у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-10).
Право спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на квартиру АДРЕСА_1  - припинено. Рішення набуло законної сили 02.05.2023 року.
Право власності за позивачем ОСОБА_1 на вказану частку зареєстровано, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав від 15.05.2023 року № 332217899 (а.с.11).
Як вбачається з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 встановлено наступні технічні характеристики, які актуальні на момент розгляду справи: коридор № 1, площею 27,7 кв.м., гардеробна № 2 площею 3,5 кв.м., санвузол № 3, площею, 6,9 кв.м.,  житлова кімната № 4 площею 17,5 кв.м., житлова кімната № 5 площею 25 кв.м., житлова кімната № 6 площею 18 кв.м., кухня № 7 площею 17,2 кв.м, санвузол № 8 площею 1,9 кв.м. Загальна площа 117, 7 кв.м., житлова площа – 60, 5 кв.м. Рік спорудження 2017, електропостачання, водопровід, газопровід – від міських мереж, опалення – місцеве водяне від газового котла. Вентиляція – природна (а.с.12).
Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що спірна квартира наразі не є придатною для проживання, оскільки після завершення будівництва та здачі будинку до експлуатації, ремонтні роботи для приведення квартири у житловий стан в ній не проводилися, що підтверджується фото таблицями, долучених до висновку експерта № 2909/23 від 29.09.2023 року (а.с.102-107) та не заперечувалося сторонами. Між співвласниками не був обумовлений фактичний порядок користування кімнатами у вказаній квартирі будинку, який би відповідав частці кожного із співвласників.
ОСОБА_1 звертаючись в суд з даним позовом в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у нього виникла проблема у виділенні своєї частки квартири в натурі, оскільки відповідач як співвласник іншої частини квартири не дає згоди, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду. 
Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між учасниками судового розгляду на їх підставі з приводу поділу майна в натурі, що є у спільній частковій власності припинення права спільної часткової власності, мають таке правове регулювання.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
За висновком експерта № 2909/23 від 29.09.2023 року за результатами проведення будівельно-технічної дослідження судовий експерт ОСОБА_3 дійшла висновку, що технічно вбачається можливим розділити в натурі  частин квартири, що належать сторонам по справі в існуючому співвідношенні часток у квартирі АДРЕСА_2 :
частки в загальній власності нерухомого майна Особи 1 складає частина квартири АДРЕСА_3 житлова кімната площею 25,0 кв.м;
частки в загальній власності нерухомого майна Особи 2 складає частина квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,8 кв.м., а саме: частина № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18,0 кв.м.
Позивачем ОСОБА_1 обрано другий варіант розподілу майна як «Особі 2», відповідачу відповідно запропоновано виділити кімнати згідно першого варіанту – як «Особі 1».
Для реалізації вказаних у експертизі варіантів необхідно встановлення перестінків, як це зазначено у запропонованих експертом варіантах для Особи 1 та Особи 2 та виконання інших робіт.
При розгляді справи в суді першої інстанції між сторонами не було досягнуто домовленостей з приводу запропонованого поділу майна, облаштування виходу та проведення додаткових робіт.
З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач вказував на те, що відповідно до висновку експерта № 2909/23 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 29.09.2023 року зазначено, що при проведені будівельно-технічного дослідження, експертом не враховано одну вагому річ, що всі існуючі комунікації (газова магістраль з котлом, каналізація, підвід водопостачання, силові електропроводи та в цілому електропроводка, опалення та кондиціонування, витяжкі, комунікації). Вказані комунікації знаходяться на одній із частин квартири, що визначена в висновку експерта № 2909/23 від 29.09.2023 року даного дослідження як «Особі 2», котру обрав собі позивач, що за своєю цінністю має перевагу над іншою частиною, про що і зазначено в апеляційній скарзі. 
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
При розгляді справи судом першої інстанції було враховано те, що відповідно до висновку судового експерта № 2909/23 від 29.09.2023 року наявна технічна можливість переобладнати житлове приміщення в ізольовані квартири.
Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що при розгляді даної справи, з урахуванням поданих сторонами доказів підтверджена технічна можливість розділити квартиру АДРЕСА_2 , що належать сторонам по справі в існуючому співвідношенні часток, а саме:
частки в загальній власності нерухомого майна Особи 1 складає частина квартири АДРЕСА_3 житлова кімната площею 25,0 кв.м;
частки в загальній власності нерухомого майна Особи 2 складає частина квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,8 кв.м., а саме: частина № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18,0 кв.м. (а.с.90).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказаний висновок експерта не був спростований відповідачем, а твердження щодо нерівноцінності часток, не були підтверджені належними доказами.
При цьому, на підтвердження своїх позиції ОСОБА_2 не була позбавлена надати висновок експерта або заявити клопотання про проведення відповідної експертизи щодо предмету спору в порядку ст. 103 ЦПК України, що і було зазначено судом першої інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1443цс16, Верховний Суд України зазначив, що «виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».
При вирішенні даного спору судом першої інстанції за основу рішення взято висновок судового експерта № 2909/23 від 29.09.2023 року, оскільки останній відповідає вимогам закону, що встановлює технічну можливість розділити квартиру, яка в даному випадку є визначальною обставиною, яку необхідно встановити у даній категорії справ.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, – тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою – у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
В даному випадку, поділ спільної часткової власності та виділення кожному із співвласників його частки як окремого об`єкту права власності є ефективним засобом захисту права, який відповідає його змісту, інтересам співвласників, адже направлений на припинення обов`язку співвласників нерухомого майна діяти при володінні, користуванні, розпорядженні за обопільною згодою.
Частка, яка виділяється позивачу є окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (відповідача), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкти майна, право власності на яке підлягають державній реєстрації.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що належним способом захисту права є поділ трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , шляхом виділення в натурі :
- ОСОБА_1 як окремий об`єкт права власності 1/2 частину вказаної квартири, загальною площею 58,8 кв.м, яка складається з: частини № 1 коридору, площею 21,7 кв.м., № 8 санвузол, площею, 1,9 кв.м., № 7 кухня площею 17,2 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 18,0 кв.м.
- ОСОБА_2 як окремий об`єкт права власності 1/2 частину вказаної квартири, загальною площею 58,9 кв.м, яка складається з: частини АДРЕСА_5 , площею, 3,5 кв.м., № 3 санвузол площею 6,9 кв.м., № 4 житлова кімната, площею 17,5 кв.м., № 5 житлова кімната, площею 25,0 кв.м., припинивши право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Що стосується доводів скаржника стосовно того, що позивач в досудовому порядку не звертався до відповідача з пропозицією про поділ майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, яке може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладення договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасника процесу, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач через свого представника адвоката Черненко В.А. подавала до суду відзив на позовну заяву (а.с.46). Згідно відзиву адвокат Черненко В.А. просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. Свої варіанти поділу майна в натурі, що є у спільній частковій власності відповідачем та її представником під час розгляду справи в суді першої інстанції запропоновані не були.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутня домовленість стосовно поділу майна в натурі, у зв`язку з чим позивач виявив своє бажання звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Як зазначалося судом першої інстанції, поділ спільної часткової власності та виділення кожному із співвласників його частки як окремого об`єкту права власності є ефективним засобом захисту права, який відповідає його змісту, інтересам співвласників, адже направлений на припинення обов`язку співвласників нерухомого майна діяти при володінні, користуванні, розпорядженні за обопільною згодою.
Не підлягають до задоволення доводи скаржника стосовно того, що позивачем подано позовну заяву без додержання вимог встановлених п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, порушено процедуру надіслання відповіді на відзив, а докази, які були прийняті судом подані позивачем в порушення вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України, у зв`язку чим рішення підлягає до скасування, виходячи з наступного.
Пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України визначає чіткий та вичерпний перелік підстав для обов`язкового скасування рішення суду у зв`язку з порушенням норм процесуального права. Не відповідність вимогам ст. 175 ЦПК України позовної заяви, порушення процедури подання відповіді на відзив, та прийняття судом доказів, які подані стороною в порушення вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України не входять в даний перелік для обов`язкового скасування рішення суду.
Що стосується доводів скаржника з приводу того, що у висновку експерта вартість ремонтних робіт на думку відповідача не відповідає реальній ринковій вартості та є значно заниженою, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 113 ЦПК України встановлено, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Відповідачем не надано вмотивованих доказів помилковості чи необгрунтованості висновку експертизи, або доказів, що висновок експертизи суперечить іншим матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності, а тому доводи апеляційної скарги щодо не врахування висновку експертизи судом не підлягають задоволенню.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу також є вірним, оскільки стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 9 273,60 грн. та витрати на проведення експертизи в розмірі 10 038 грн., суд першої інстанції виходив з пропорційності розміру задоволених позовних вимог та з поданих позивачем доказів стосовно витрат на проведення експертизи.
Аналізуючи обсяг дослідження доводів скаржника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, а стосуються переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
01 травня 2024 року адвокатом Манзар Т.В. було долучено до матеріалів справи докази понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134ЦПК України.)
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат, тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, вказано, що «подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. 
На підтвердження розміру судових витрат надано Договір № 24 про надання правової допомоги від 26.04.2024 року укладений між адвокатом Манзар Т.В. та ОСОБА_1 , Акт № 12 прийому наданих послуг по Договору про надання правової допомоги № 24 від 26.04.2024 року, квитанція № 12 про сплату ОСОБА_1 адвокату Манзар Т.В. грошових коштів у розмірі 5000 грн. за надання правничої допомоги до якої входить надання консультації, підготовка відзиву на апеляційну скаргу та представлення ОСОБА_1 в судовому засіданні в Черкаському апеляційному суді.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною восьмою статті 141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Колегія суддів вважає, що судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України на загальних підставах.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ознайомившись з поданими до суду документами на підтвердження витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що заявлена до стягнення сума у розмірі 5 000 грн. за виконану адвокатом роботу є такою, яка відповідає обсягу роботи, складності справи, та є співрозмірною з ринковими цінами адвокатських послуг.
Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).
Приймаючи до уваги надані представником ОСОБА_1 адвокатом Манзар Т.В. докази, а також враховуючи принципи співмірності, критерії розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, її обсягу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Черненко В.А. слід залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2024 року – без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Черненко Вячеслава Анатолійовичазалишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2024 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді