ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/20069/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   Військової частини НОМЕР_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року (головуючий суддя Бондар М.В.) 
          в адміністративній справі №160/20069/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

          Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 09.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила: 
          -   визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, за період 2021-2023 рік, що сумарно складає 42 календарних дні, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
          -   зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 за період з 2021-2023 рік, що сумарно складає 42 календарних дні, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
          В обґрунтування позову зазначено, що позивачка проходила військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 , приймала участь в антитерористичній операції, у зв`язку із чим отримала статус та посвідчення учасника бойових дій. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.06.2023 №152 позивачку знято з усіх видів забезпечення та виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , однак не проведено повного розрахунку. Позивачка мала невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2021-2023 роки, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", компенсація за яку виплачена не була. Всього станом на дату зняття позивачки з усіх видів забезпечення та виключення зі списків особового складу мала 42 календарних дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". З метою досудового врегулювання спору позивачка 05.07.2023 звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", проте відповіді на звернення отримано не було.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року позов задоволено частково.
          Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, за період 2021-2023 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
          Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 за період з 2021-2023 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
          У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.          
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим,  що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату останньому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII за 2021-2023 роки. Вказав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані в 2021-2023 роках щорічні додаткові відпустки, встановлені учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Водночас, зазначив, що в частині позовних вимог про визначення саме 42 календарних днів відпустки права позивача не порушені, адже це питання не є спірним.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
          Вказує, що матеріали справи не містять доказів оскарження звільнення позивачки та/або наказу про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, відтак станом на момент прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №156 солдат ОСОБА_1 погодила проведення з нею усіх необхідних розрахунків.
          В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції позивачкою не оскаржується.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 24.02.2021.
Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №156, військовослужбовця військової служби за контрактом солдата ОСОБА_1 , кухаря господарчого відділення взводу забезпечення першого артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , відповідно до підпункту "д" (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільнено з військової служби у відставку та вважати такою, що 05.06.2023 справи і посаду у ВЧ НОМЕР_1 здала і вибула до ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік. 
Позивачка вважає, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2021 року по 2023 рік, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся з цим позовом до суду.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України,  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: 
основна відпустка (ст.6); 
додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7); 
додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8); 
інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до   статті 16-2 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  від 20.12.1991 року №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. 
Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 % загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. 
Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Матеріалами справи підтверджується, що 05.06.2023 позивачку виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 . 3 05.06.2023 знята з усіх видів забезпечення (наказ від 05.06.2023 №156). 
Згідно вказаного наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №156:
Щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана у кількості 19 діб. 
Виплачена грошова компенсація за 18 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік (вислуга до 10 календарних років). 
Щорічна основна відпустка за 2020 рік використана у кількості 30 діб. 
Щорічна основна відпустка за 2021 рік використана у кількості 30 діб. 
Щорічна основна відпустка за 2022 рік не використана у кількості 30 діб. 
Виплачена грошова компенсація за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік (вислуга до 10 календарних років). 
Щорічна основна відпустка за 2023 рік не використана у кількості 13 діб. 
Виплачена грошова компенсація за 13 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік (вислуга до 10 календарних років).
Також матеріалами справи підтверджується, що 01.07.2023, 31.07.2023 позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Матеріали справи містять лист від 25.08.2023 №4438, в якому зазначено, що враховуючи зазначене вище та те, що додаткову відпустку окремим категоріям ветеранів війни, визначену статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» не може бути перенесено на інший період, виплату грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки законодавством не передбачено, вважаємо, що командування ВЧ НОМЕР_1 діяло у межах визначених повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства України. Відтак, законні підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2021-2023 роки у ВЧ НОМЕР_1 , відсутні.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  №2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. 
В силу пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII.
За визначенням   статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII   особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону «Про оборону України» №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
При цьому, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. 
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. 
Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. 
Водночас, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. 
При цьому, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 
1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 
2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. 
Натомість, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини 1   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого   наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР   та пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції  суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату останньому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII за 2021-2023 роки. 
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, що висловлена у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.
На підставі частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зауважує, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні зі служби.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачці грошової компенсації за невикористані в 2021-2023 роках щорічні додаткові відпустки, встановлені учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».           Ураховуючи те, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржувалося тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
  Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
 Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
 Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 12.06.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова