ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  916/2492/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий суддя, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання:    Натаріної О.О.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма" "Семток"

на рішення Господарського суду Одеської області
(суддя - Петренко Н.Д.)
від 23.11.2023
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Аленін О.Ю., судді: Богатир К.В., Таран С.В.)
від 06.03.2024

у справі № 916/2492/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма" "Семток"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко"
про стягнення 1 539 298,00 грн,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма" "Семток"
про визнання недійсним договору,

за участю представників учасників справи:
позивача - Громов Р.С., 
відповідача - Матвійчук В.В.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма "Семток" (далі - ТОВ "НВФ "Семток") звернулось до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко" (далі - ТОВ "Ферко"), в якій просило суд стягнути з відповідача       заборгованість за договором поставки у загальному розмірі 1 539   298,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежно виконав умови укладеного між сторонами договору поставки в частині повної та своєчасної оплати за отриманий товар.

1.2. В свою чергу, ТОВ "Ферко" подало до суду зустрічний позов, в якому просило визнати недійсним спірний договір поставки, укладений між ТОВ "НВФ" "Семток" та ТОВ "Ферко".

Зустрічний позов із посиланням на статті       203,       215,       216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) мотивований тим, що оспорюваний договір не укладений, оскільки зі сторони ТОВ «Ферко» не підписувався відповідною уповноваженою особою, як і не підписувались специфікація, акт прийому-передачі та видаткові накладні, а підписи на зазначених документах від імені покупця вчинені невідомою особою. ТОВ «Ферко» також вказує на ненадання ТОВ «НВФ «Семток» будь-яких доказів на підтвердження реальності здійснення поставки товару у розмірі, вказаному у акті приймання-передачі №3, зокрема документів на підтвердження переміщення товару на склади та його перевезення. Окрім цього, передбачений умовами договору товар не було відображено в активах ТОВ «Ферко», на підтвердження чого надано довідку від 11.10.2021, згідно якої, протягом 2020-2021 років відсутні зарахування будь-яких товарів на баланс ТОВ «Ферко» від постачальника ТОВ «НВФ «Семток».

2. Короткий зміст ухвалених судових рішень за результатами розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.10.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023, позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Ферко" на користь ТОВ "Науково виробнича фірма "Семток" 1 539   298,00 грн заборгованості. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

2.2. Постановою Верховного Суду від 28.03.2023 скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2022 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023 у справі №916/2492/21. Справу № 916/2492/21 направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Ухвалюючи постанову, Верховний Суд відзначив таке:

- у межах справи проведена судова почеркознавча експертиза, предметом якої стало дослідження належності підписів на первинних документах директору ТОВ «Ферко». Однак судами не було враховано, що експерт також не підтвердив і того факту, що підпис однозначно належить йому. Відтак висновки судів про те, що підписання правочину директором ТОВ «Ферко» підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток позивача, як юридичної особи, є передчасними;

судами не враховано, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо, які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій;

- суди обох інстанцій взагалі не врахували та не дослідили відповідні докази, надані відповідачем у підтвердження своїх заперечень;

- без належної оцінки залишились посилання відповідача, що надані ТОВ «НВФ» «Семток» платіжні доручення не відповідають умовам оплати за договором, призначення платежу сам договір, а не видаткові накладні, сума оплати не відповідає 80% вартості поставленої продукції. При цьому ТОВ «НВФ» «Семток» не надано жодної переписки з ТОВ «Ферко» щодо невідповідності проведених оплат умовам договору та необхідності виконати свої зобов`язання за ним;

- судами не надано належної оцінки доводам відповідача щодо корегування податкового кредиту, що спростовує дійсність фактичного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором та наявність підстав вважати обставини, на які посилалось ТОВ «НВФ» «СЕМТОК», доведеними;

- поза увагою судів опинились доводи скаржника про те, що поряд з даною справою також були подані позови у справах №916/1624/21 та №916/2293/21, при чому позовні вимоги у справі №916/1624/21 були оцінені ТОВ «НВФ «Семток» в 15 862 560,07 грн, що майже у десять разів перевищує розмір ціни позову у справі №916/2492/21. 

2.3. За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених первісних позовних вимог про стягнення заборгованості, зокрема через недоведеність позивачем здійснення поставки товару у заявленому розмірі та його отримання відповідачем.

Господарський суд також дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом щодо непідписання договору директором ТОВ «Ферко» у ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження. 

2.4. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 у справі №916/2492/21 рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 залишено без змін.

При цьому судом відзначено, що рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 по даній справі оскаржувалося лише в частині відмови у задоволенні первісного позову, у зв`язку з чим, відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядалося в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ТОВ "НВФ" "Семток" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 в частині відмови у задоволенні первісного позову та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 у справі №916/2492/21; ухвалити нове рішення, яким первісний позов ТОВ «НВФ «Семток» про стягнення коштів задовольнити повністю.

На обґрунтування своєї правової позиції скаржник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України відзначає, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, а саме: статті 13, 74, 76, 79, 86, 236, 237 ГПК України, а також неправильно застосовано норми матеріального права: статтю 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", статтю 193, частину першу, шосту статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 10.11.2020 у справі №910/14900/19, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 04.12.2019 у справі № 129/1033/13-ц, від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 06.11.2018 у справі №910/6216/17, від 05.12.2018 у справі №915/878/16, від 11.09.2018 у справі №804/4787/16, від 29.06.2021 у справі №910/23097/17, від 03.06.2022 у справі №922/2115/19.

3.2. Відзив на касаційну скаргу до Суду не надходив.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні судових рішень

4.1. Між ТОВ «НВФ «Семток» (Постачальник) та ТОВ «Ферко» (Покупець) 01.08.2020 укладено договір поставки №701/08СГ (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався передати у встановлений договором термін товар у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (пункт 1.1 Договору).

Товаром, що поставляється за договором, є сільськогосподарська продукція та продукти її переробки, що підпадають під визначення груп І-24 УКТ ЗЕД, яка визначається сторонами у Специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього договору (пункт 1.2 Договору).

Якість товару повинна відповідати ДСТУ з урахуванням обмежень показників, вказаних у відповідній Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 2.1 Договору).

Остаточна кількість товару, яка визначається сторонами до розрахунку, є кількість товару, визначена в пункті (місці) поставки товару (пункт 2.2 Договору).

Поставка товару здійснюється однією або кількома партіями. Кількість товару в кожній партії та строк поставки партії товару вказується у відповідний Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 3.1 Договору).

Поставка товару за договором здійснюється на умовах та в пункті (місці), що вказані у відповідній Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 3.2 Договору).

При здійсненні поставки партії товару постачальник зобов`язаний надати покупцю оригінали наступних документів: видаткову накладну, податкову накладну в електронному вигляді згідно вимог статті 201 ПК України (копію квитанції №1 про реєстрацію електронної податкової накладної в Єдиному Державному реєстрі податкових накладних, виписаної в порядку, передбаченому ПК України, з відповідним заповненням всіх обов`язкових реквізитів податкової накладної); акт приймання-передачі партії товару (у випадку передачі Товару після видаткової накладної акт приймання-передачі партії товару передається в дату передачі товару).

На дату виникнення податкових зобов`язань (або підстав для їх коригування відповідно до Податкового кодексу України) постачальник складає податкову накладну (розрахунок коригування до податкової накладної) в електронній формі та реєструє в Єдиному реєстрі в установлені законодавством строки (пункт 3.3 договору).

Датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у видаткових накладних на товар, підписаних уповноваженими представниками сторін. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент підписання представниками сторін видаткової накладної. Передача товару здійснюється на підставі акта приймання-передачі партії товару. Покупець вправі підписувати акти приймання-передачі до завершення строку, вказаного в пункті 3.5 Договору. Право власності на товар може перейти до моменту передачі товару покупцю. Перехід ризиків випадкової загибелі або знищення, пошкодження, втрати майна відбувається в момент передачі товару постачальником покупцю (пункт 3.4 Договору).

Загальна вартість договору визначається шляхом підсумовування вартості товару, яка вказана у Специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього договору (пункт 4.1 Договору).

Ціна за одиницю товару, загальна вартість партії товару вказуються у відповідній Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 4.2 Договору).

Оплата кожної партії товару здійснюється згідно з видатковими накладними, що підтверджують поставку товару покупцю, протягом 180 календарних днів з моменту (дати) поставки товару шляхом сплати покупцем 80% вартості поставленої партії товару. 20% вартості поставленої партії товару покупець сплачує у строки, вказані в першому реченні пункту 4.3 договору, за умови виконання постачальником обов`язку зі своєчасного та належного складання податкової накладної на суму поставленої партії товару, та, відповідно, наявності в Єдиному реєстрі податкових накладних факту реєстрації такої податкової накладної (пункт 4.3 Договору).

Спосіб оплати товару покупцем: безготівковий розрахунок шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. У призначенні платежу має бути вказаний цей договір (пункт 4.4 Договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині виконання сторонами взятих на себе грошових зобов`язань за договором до моменту їх повного виконання. Термін дії договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункти 9.1, 9.2 Договору).

Договір зі сторони покупця містить підпис директора ОСОБА_1 та відтиск печатки ТОВ «Ферко» на кожній з п`яти сторінок, зі сторони постачальника директора Лисенко В.В. з відтиском печатки «ТОВ «НВФ «Семток».

4.2. Згідно зі специфікацією від 16.08.2020 №1 до Договору постачальник зобов`язався здійснити поставку товару: пшениця фуражна (4-го класу, українського походження); кількість товару 2500 т. +/- 10%; товар передається постачальником покупцю в пункті поставки на умовах: зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП (місце поставки); термін поставки: до 10.09.2020 включно; товар має відповідати вимогам ДСТУ 3768:2019; ціна за 1 тонну товару складає 6 780 грн в т.ч. з ПДВ; загальна орієнтовна вартість товару за цією специфікацією 16 925   000,00 грн, в т.ч. ПДВ 2 825   000,00 грн +/- 10%.

Специфікація зі сторони покупця містить підпис директора ОСОБА_1 та відтиск печатки ТОВ «Ферко», зі сторони постачальника директора Лисенко В.В. з відтиском печатки «ТОВ «НВФ «Семток».

4.3. Відповідно до Акта приймання-передачі №3 до Договору від 03.09.2020 постачальник передав, а покупець прийняв товар: пшениця фуражна в кількості 469 тонн, ціна без ПДВ за 1 тонну 5   650,00 грн, сума без ПДВ 2 649   850,00 грн, а всього з ПДВ 3 179   820,00 грн. Місце приймання-передачі товару Україна, зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП.

4.4. Сторонами підписано видаткові накладні. 

Зокрема, згідно з видатковою накладною від 03.09.2020 №71 постачальник поставив, а покупець прийняв на підставі договору від 01.08.2020 №701/08СГ пшеницю фуражну в кількості 111,5 т. на загальну суму з ПДВ 755   970,00 грн; згідно з видатковою накладною від 03.09.2020 №72 - 111,5 т. на загальну суму з ПДВ 755   970,00 грн; згідно з видатковою накладною  від 03.09.2020 №73 - 123 т. на загальну суму з ПДВ 833   940,00 грн; згідно з видатковою накладною від 03.09.2020 №74 - 123 т. на загальну суму з ПДВ 833   940,00 грн.

4.5. В матеріалах справи також містяться складені ТОВ «НВФ «Семток», як постачальником, податкові накладні:

- від 03.09.2020 №29 на суму 755   970,00 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної;
- від 03.09.2020 №30 на суму 755   970,00 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної;

- від 03.09.2020 №31 на суму 833   940,00 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної;

- від 03.09.2020 №32 на 833   940,00 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної.

4.6. Відповідно до платіжних доручень:

- від 16.09.2020 №0036076 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 300 000,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором від 01.08.2020 №701/08СГ, в т.ч. ПДВ 50 000,00 грн;

- від 17.09.2020 №0036102 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 700 000,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором від 01.08.2020 №701/08СГ, в т.ч. ПДВ 116 666,67 грн;

- від 22.09.2020 №0036247 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 352 726,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором від 01.08.2020 №701/08СГ, в т.ч. ПДВ 58 787,67 грн;

- від 29.09.2020 №0036422 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 287 796,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором від 01.08.2020 №701/08СГ, в т.ч. ПДВ 47 966,00 грн.

4.7. Як вказує позивач за первісним позовом покупцем ТОВ «Ферко» в порушення вимог пункту 4.3 Договору не сплачено залишок суми за поставлений обсяг пшениці в розмірі 1 539 298,00 грн, що стало підставою для звернення ТОВ «НВФ «Семток» до суду із даним позовом.

4.8. У свою чергу, ТОВ «Ферко», вважаючи Договір поставки недійсним, з огляду на відсутність реального волевиявлення ТОВ «Ферко» на його укладення та належність підпису в договорі, специфікації, акті приймання-передачі та видаткових накладних іншій особі, відмінній від директора підприємства ОСОБА_1, а також з огляду на відсутність будь-яких доказів щодо реального переміщення товару та здійснення поставки, звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним спірного Договору.

ТОВ «Ферко» до матеріалів справи додано копію відповіді ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» від 11.10.2021 за вих.№11/10-1 на адвокатський запит від 05.10.2021 №б/н, де останнє повідомило, що 03.09.2020 ТОВ «НВФ «Семток» в квоту ТОВ «Ферко» на адресу портового елеватора ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» будь-яких вантажів не поставляло.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься складена директором ТОВ «Ферко» довідка від 11.10.2021 згідно з якою повідомляється, що протягом 2020-2021років відсутні зарахування будь-яких товарів на баланс ТОВ «Ферко» від постачальника ТОВ «НВФ «Семток». Реальний рух активів не здійснювався, первинні документи по будь-яким операціям з ТОВ «НВФ «Семток» відсутні.

4.9. З наданої ГУ ДПС в Одеській області на виконання ухвали суду від 18.11.2021, копії податкової декларації з податку на додану вартість ТОВ «Ферко» за вересень 2020 року вбачається відображення декларантом в поданій 19.10.2020 декларації операції з постачання товару від ТОВ «НВФ «Семток» на суму 2 649 850,00 грн без ПДВ та 529 970,00 грн.

З додатку №1 до податкової декларації з податку на додану вартість, складеної ТОВ «Ферко», вбачається здійснення останнім коригування сум податку на додану вартість від 04.02.2021 в частині скасування операції з ТОВ «НВФ «Семток» на суму 2 649 850,00 грн.

4.10. Відповідно до висновку експерта №21-7181, складеного 24.05.2022, в результаті проведення експертного дослідження вирішити вказані питання не виявилось можливим, оскільки встановлено як збіжні так і розбіжні ознаки у наданих для дослідження зразках та при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжні, ні розбіжні ознаки не можуть бути покладені в основу позитивного або негативного висновку про виконання досліджуваних підписів самим ОСОБА_1 .

Викладене пояснюється експертом тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки відносяться до таких, що часто зустрічаються в почерках різних осіб. Відносно ж розбіжностей не вдалося встановити однозначно: чи вони є варіантами ознак підписів ОСОБА_1 , що не проявились у наданому порівняльному матеріалі або ці ознаки можуть свідчити про впливання на процес письма якихось «збиваючих» факторів (наприклад, навмисною зміною ОСОБА_1 свого підпису) або ж ці ознаки є ознаками підписного почерку іншої особи.

4.11. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з такого: 

- суд приймає висновок експерта №21-7181, складений 24.05.2022, як належний доказ по справі, оскільки такий висновок оцінюється господарським судом у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог   статті 86 ГПК України. При цьому, суд зауважує, що даний висновок експерта не підтверджує та не спростовує доводи ТОВ «Ферко» щодо вчинення підпису іншою особою, відмінною від ОСОБА_1 Суд зауважує, що експерт також не підтвердив і того факту, що підпис однозначно належить йому;

- суд критично оцінює доводи ТОВ «НВФ «Семток» стосовно того, що підписання правочину директором ТОВ «Ферко» підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток позивача, як юридичної особи, оскільки наявність печатки      ТОВ «Ферко» на спірному договорі жодним чином не підтверджує підписання правочину директором ТОВ «Ферко»;

- відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом щодо непідписання Договору директором ТОВ «Ферко» у ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження;

- недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним;

- на виконання роз`яснень, наданих Верховним Судом, господарським судом детально проаналізовано   пункт 5.2.1 Договору,   умовами якого визначено, що постачальник зобов`язаний за власний рахунок поставити узгоджений покупцем обсяг товару в місце, узгоджене сторонами в специфікації;

- з наданих сторонами документів вбачається, що місце приймання-передачі товару - Україна, зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП. В той же час, на адвокатський запит ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» повідомило, що 03.09.2020 ТОВ «НВФ» «Семток» в квоту ТОВ «Ферко» на адресу портового елеватора ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» не здійснювало переміщення будь-яких вантажів;

- судом встановлено та не заперечується ТОВ «Ферко» перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ «НВФ «Семток» за платіжними дорученнями з призначенням платежу: оплата за пшеницю   за договором №701/08СГ від 01.08.2020, що відповідає вимогам пункту 4.4 Договору;

- сума оплати, здійснена ТОВ «Ферко»      за платіжними дорученнями, не відповідає 80% вартості поставленої продукції, однак це не спростовує оплату за Договором, а лише може свідчити про неналежне, не в повному обсязі сплату за Договором, або про сплату коштів у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 4.4 вказаного Договору;

- відсутні докази на підтвердження      будь-яких звернень ТОВ «Ферко» до ТОВ «НВФ «Семток» з вимогою повернути грошові кошти, сплачені за платіжними дорученнями (на суми 300 000,00 грн, 700 000,00 грн, 352 726,00 грн та 287 796,00 грн), як такі, що отримані без відповідної правової підстави;

- здійснення оплати ТОВ «Ферко» за спірним Договором свідчить про фактичне визнання ТОВ «Ферко», як покупцем, реальності здійснення поставки товару;

- судом встановлено, що поряд з даною справою також були подані позови у справах №916/1624/21 та №916/2293/21, при чому позовні вимоги у справі №916/1624/21 були оцінені ТОВ «НВФ «Семток» в 15 862 560,07 грн, що майже у десять разів перевищує розмір ціни позову у справі № 916/2492/21. Так, ТОВ «Ферко» було отримано від ТОВ «НВФ» «Семток» іншу позовну заяву про стягнення 15 628 138,00 грн за договором поставки. При цьому до позову було додано засвідчену копію договору поставки від 01.08.2020 №701/0СГ, яка є відмінною від копії, яка наявна у матеріалах цієї справи, зокрема, у договорі, відсутній пункт 5.2.4.2 (відсутній пункт 5.2.4.1, за яким постачальник зобов`язаний на вимогу покупця надати покупцю копії транспортних документів, що відображають перевезення товару);

- суд відхиляє та вважає безпідставними доводи ТОВ «Ферко», що вказані обставини можуть свідчити про можливі підроблення документів зі сторони позивача за первісним позовом та намагання уникнути надання до суду відповідних копій ТТН, які б підтверджували факт реальної поставки. На переконання суду наявність декількох редакцій договору свідчить про переговори сторін щодо укладання договору, узгодження умов договору. Намір укласти договір № 701/08СГ визнає      і саме ТОВ «Ферко». Суд зауважує на відсутності заяв ТОВ «Ферко» про вчинення кримінального правопорушення щодо можливих шахрайських дій ТОВ «НВФ» «Семток». Відтак доводи про можливі підроблення документів наразі є власними припущеннями ТОВ «Ферко». При цьому суд зауважує, що матеріали справи містить оригінал спірного договору, який і був дослідженим судовим експертом за клопотанням ТОВ «Ферко», та саме якому надається оцінка судом при розгляді даної справи;

- коригування ТОВ «Ферко» податкових зобов`язань      за спірною поставкою жодним чином не спростовують факт поставки товару, як і складена в одноособовому порядку директором підприємства довідка від 11.10.2021 про відсутність зарахування будь-яких товарів на баланс підприємства від ТОВ «НВФ «Семток»;

- суд враховує: з однієї сторони: висновок суду про дійсність договору; належність як доказів специфікації, актів, видаткових накладних; здійснення оплати з вказівкою у призначенні платежу на спірний договір (що відповідає п. 4.4 договору); відсутність вимоги ТОВ «Ферко» про повернення сплачених коштів; складання податкової декларації продавцем; а з іншої сторони: відповідь ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл», в якому повідомлено, що 03.09.2020 ТОВ «НВФ «Семток» в квоту ТОВ «Ферко» на адресу портового елеватора ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» будь-яких вантажів не поставляло; коригування податкової декларації покупцем.

- позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування обставин викладених у листі ТОВ   «Олімпекс Купе Інтернешнл»;

- позивачем також не надано жодних доказів, які б достеменно свідчили про обставини фактичної поставки товару та його отримання відповідачем, зокрема але не виключно, заяви свідків, фото та/або відео фіксація, довідки про результати здійснення габаритно - вагового контролю, товарно-транспортні накладні тощо;

- за умовами укладеного між сторонами договору, позивач мав здійснити поставку значного обсягу вантажу, а саме пшениці фуражної в кількості 469 тонн, що безумовно не може підтверджуватись лише складенням певного переліку первинних документів, а повинно бути підтверджено доказами, що свідчать про реальність такої господарської операції;

- приймаючи до уваги категорію вірогідності доказів, господарський суд вважає, що у даному випадку більш вірогідними є докази, надані відповідачем за первісним позовом щодо відсутності реального здійснення постачання товару позивачем. Оскільки доказами, наданими позивачем у цій частині, є лише оформленні первинні документи, та не надано доказів наявності реального руху такого товару. Суд зауважує, що поставка   пшениці фуражної в кількості 469 тон не може бути не підтверджена з боку ТОВ «НВФ «Семток» жодним доказом щодо реальності даної господарської операції;

- суд приходить до висновку про неналежне виконання ТОВ «НВФ «Семток» обов`язку із здійснення поставки товару на користь ТОВ «Ферко» на загальну суму 3 179 820,00 грн. У зв`язку із чим у ТОВ «Ферко» не виник обов`язок з оплати вказаної заборгованості. З урахуванням вказаного, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2024 для розгляду касаційної скарги у справі №916/2492/21   визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2024 для розгляду касаційної скарги у справі №916/2492/21   визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Кібенко О.Р., Кролевець О.А.

Ухвалою Верховного Суду від 29.04.2023 відкрито касаційне провадження у справі №916/2492/21 за касаційною скаргою ТОВ "НВФ" "Семток" на рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 у справі №916/2492/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2024 для розгляду касаційної скарги у справі №916/2492/21   визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

5.2. ТОВ «Ферко» 05.06.2024  подало до Суду пояснення у справі.

5.3. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 в частині відмови у задоволенні первісного позову та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 у справі №916/2492/21. 

При цьому Суд враховує, що рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог жодною із сторін ані до суду апеляційної інстанції, ані до суду касаційної інстанції не оскаржувалось, а відтак Судом у цій частині не переглядається.

5.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6.  Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Так, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

6.3. Так, ТОВ "НВФ" "Семток" зазначає, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених  у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 10.11.2020 у справі №910/14900/19, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 04.12.2019 у справі №129/1033/13-ц, від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 06.11.2018 у справі №910/6216/17, від 05.12.2018 у справі №915/878/16, від 11.09.2018 у справі №804/4787/16, від 29.06.2021 у справі №910/23097/17, від 03.06.2022 у справі №922/2115/19, де як вказує скаржник у касаційній скарзі Верховний Суд відзначив таке:

- у постановах від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19 зазначив, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару;

- у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема стаття 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункт 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції;

- у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 04.12.2019 у справі № 129/1033/13-ц відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний;

- у постанові від 18.08.2020 у справі № 927/833/18 виклав правову позицію, згідно з якою, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа;

- у постановах від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 та від 05.12.2018 у справі №915/878/16 відзначив, що встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося встановлення обставин втрати печатки або викрадення чи протиправності використання печатки іншими особами. Між тим з`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів мала істотне значення для вирішення даного спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з позивачем у даній справі, чи ні);

- у постанові від 11.09.2018 по справі № 804/4787/16 зазначив, що документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей;

- у постанові від 29.06.2021 зі справи №910/23097/17 відзначено, що підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст. Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце;

- у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 зазначив, що якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

6.4. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, колегія суддів відзначає, що фактично у даній у справі спір виник щодо питання наявності/відсутності правових підстав для стягнення коштів за Договором поставки.

Відтак для з`ясування наведеного питання, а відтак і правильного вирішення спору господарському суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належало було дослідити умови укладеного між сторонами договору, якими опосередковувалися спірні правовідносини, зміст доказів наданих сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для стягнення з відповідача як покупця заборгованості за спірним Договором. 

З огляду на що Суд відзначає таке.

6.5. Відповідно до приписів частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори. 

Спір між сторонами виник у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором поставки товару, регулювання правовідносин за яким здійснюється на підставі норм § 3 глави 54 ЦК України та § 1 глави 30 ГК України.

Відповідно до частини першої статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами першою, другою статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 

Тлумачення наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною першою статті 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

6.6. Судами обох інстанцій встановлено, що позивач за первісним позовом у даній справі звернувся до відповідача з позовом  про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням умов укладеного між сторонами Договору поставки в частині повної та своєчасної оплати за поставлений/отриманий товар.

На підтвердження своїх вимог позивач за первісним позовом надав суду копії: Договору; специфікації від 16.08.2020 №1; Акт приймання-передачі від 03.09.2020 №3 (сума без ПДВ 2 649   850,00 грн, а всього з ПДВ 3 179   820,00 грн); видаткові накладні від 03.09.2020 №71, №72, №73 (на загальну суму 3 179   820,00 грн); податкові накладні від 03.09.2020 №29, №30, №31, №32 (на загальну суму 2 649   850,00 грн); платіжні доручення від 16.09.2020, від 17.09.2020, від 22.09.2020, від 29.09.2020.

Як вказує позивач за первісним позовом покупцем ТОВ «Ферко» в порушення вимог пункту 4.3 Договору не сплачено залишок суми за поставлений обсяг пшениці в розмірі 1 539 298,00 грн, що стало підставою для звернення ТОВ «НВФ «Семток» до суду із даним позовом.

У свою чергу, ТОВ «Ферко», заперечуючи факт поставки товару ТОВ «НВФ «Семток», відзначає, що будь-яких доказів щодо реального переміщення товару та здійснення поставки у визначене місце поставки (зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл») позивачем за первісним позовом не надано.

На підтвердження своїх заперечень ТОВ «Ферко» до матеріалів справи додано копії: листа ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» від 11.10.2021; довідку ТОВ «Ферко» від 11.10.2021; податкову декларацію щодо коригування сум податку на додану вартість від 04.02.2021 в частині скасування операції з ТОВ «НВФ «Семток» на суму 2 649 850,00 грн.

6.7. Отже, у спірних правовідносинах господарському суду для правильного вирішення спору слід було дослідити та встановити наявність/відсутність факту поставки позивачем товару (пшениці фуражної) на склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» у квоту ТОВ «Ферко» (що визначено договором та специфікацією) та її прийняття відповідачем за первісним позовом. 

6.8. Так, за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, первинний документ, згідно з цим визначенням, має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Зі змісту частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості наданих послуг.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Разом з тим, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

У постанові від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що: «однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством... Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції».

6.9. Надавши оцінку наявним у справі доказам, суди  попередніх інстанцій дійшли висновку, що у даному випадку більш вірогідними є докази, надані відповідачем за первісним позовом, з огляду на що суди дійшли висновку про недоведення ТОВ «НВФ «Семток» здійснення поставки товару на користь ТОВ «Ферко» на загальну суму 3 179 820,00 грн.  Суди відзначили, що доказами, наданими позивачем у цій частині, є лише оформленні первинні документи, водночас позивачем не надано доказів наявності реального руху такого товару. 

При цьому суди відзначили, що за умовами укладеного між сторонами Договору, позивач мав здійснити поставку значного обсягу вантажу, а саме пшениці фуражної в кількості 469 тонн, що безумовно не може підтверджуватись лише складенням певного переліку первинних документів, а повинно бути підтверджено доказами, що свідчать про реальність такої господарської операції. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про обставини фактичної поставки товару та його отримання відповідачем, зокрема але не виключно, заяви свідків, фото та/або відео фіксація, довідки про результати здійснення габаритно - вагового контролю, товарно-транспортні накладні тощо.

Крім того, суди врахували, що позивачем за первісним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування обставин, викладених у листі ТОВ   «Олімпекс Купе Інтернешнл», а саме, що 03.09.2020 ТОВ «НВФ «Семток» в квоту ТОВ «Ферко» на адресу портового елеватора ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» будь-яких вантажів не поставляло. 

6.10. Колегія суддів відзначає, що дійсно, у разі наявності дефектів первинних документів та/або невизнання стороною факту постачання товару, що має місце у спірних правовідносинах, сторони не позбавлені права доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19).

Разом з тим, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, ураховуючи, що позивачем за первісним позовом за наявності обставин заперечення відповідачем факту поставки спірного товару, окрім первинних документів, не надано суду жодних доказів на підтвердження реальності здійснення господарської операції у означеній позивачем кількості/розмірі/сумі, колегія суддів доходить висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову з огляду на його недоведеність.

У контексті наведеного колегія суддів відзначає, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі № 16/137б/83б/22б (910/12422/20)).

Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій дотримано принцип вірогідності доказів. 

Відтак доводи касаційної скарги відповідача про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права відхиляються Судом, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з наведених міркувань відсутні.

6.11. Отже, ураховуючи наведене у контексті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 (на які посилається скаржник), ухвалені за схожого правового регулювання, зокрема щодо застосування статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні". 

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано послались та врахували наведені висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах. Оскаржувані судові рішення у застосуванні статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" відповідають наведеним правовим висновкам Верховного Суду. 

У свою чергу, правові позиції у справах №910/18036/17, №917/1307/18, № 902/761/18, №917/2101/17 та № 129/1033/13-ц, на які також посилається скаржник, стосуються застосування норм процесуального права (зокрема, статей 79, 86 ГПК України), які є загальними та універсальними,  і застосування яких не залежить від категорії спорів, що розглядаються судами, що не залежить від предмету доказування, доводів і аргументів сторін, які є вагомими і ключовими з точки зору доказів та обставин справи, і які впливають на кваліфікацію спірних правовідносин, а тому вони є релевантними до спірних правовідносин. Разом з тим, скаржником не доведено, а Судом не встановлено під час перегляду оскаржуваних судових рішень порушення господарськими судами норм процесуального права, зокрема принципу вірогідності доказів.

Верховний Суд відзначає, що зміст касаційної скарги переважно стосується заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та зводиться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України. Судами попередніх інстанцій надано оцінку всім поданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

У свою чергу, якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

6.11.1. Щодо посилань скаржника на інші постанови Верховного Суду слід відзначити таке.

Проаналізувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 06.11.2018 у справі №910/6216/17 та від 05.12.2018 у справі №915/878/16, колегія суддів дійшла висновку, що останні ухваленні за неподібних правовідносин. Суд ураховує, що у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, не доходили висновків про недійсність чи неукладеність спірного правочину. Навпаки, оцінивши у сукупності усі доводи сторін та докази, наявні у матеріалах справи, суди відзначили, що відсутні правові підстави для визнання спірного Договору недійсним, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом щодо непідписання договору директором ТОВ «Ферко» у ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Крім того,      суди попередніх інстанцій, відмовляючи у стягненні коштів, керувались саме недоведеністю факту поставки спірного товару у зазначеній позивачем кількості та сумі, а не з підстав недоведеності факту укладеності спірного Договору.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №804/4787/16 предметом спору було питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, відповідно до яких встановлено податкові порушення щодо завищення суми бюджетного відшкодування. Суди попередніх інстанцій, з якими погодився і Верховний Суд, оцінюючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини у даній справі та зібрані докази, дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог. При цьому суди на підставі поданих доказів встановили обставини, що підтверджують реальність спірних господарських операцій. 

Відтак справа №804/4787/16 та справа №916/2492/21, що переглядається, є неподібними. При цьому Суд ураховує, що суди попередніх інстанцій з огляду на заперечення відповідача щодо факту поставки спірного товару виходили з того, що позивачем за первісним позовом не доведено реальності такої господарської операції. Господарськими судами відзначено, що надання певного переліку первинних документів достеменно не може свідчили про фактичну поставку спірного товару та його отримання покупцем. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи №910/23097/17 підтримала правовий висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, наведений у постанові від 14.02.2020 у справі №640/18643/18, щодо підтвердження факту вчинення правочину та проведення господарських операцій на його виконання для виникнення в платника податку права на податковий кредит, визначивши, що податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій у справі, що переглядається, ТОВ «НВФ «Семток» здійснено реєстрацію податкових накладних, однак, у подальшому, ТОВ «Ферко» було скореговано податковий кредит шляхом його скасування на відповідну суму. При цьому суди відзначили, що податкова накладна не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, та має оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі. Водночас, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази у справі, суди дійшли висновку про недоведеність позивачем за первісним позовом вчинення реальної господарської операції. 

Отже, проаналізувавши зміст постанов у справах №927/833/18, №910/6216/17 №915/878/16,  №804/4787/16  та №910/23097/17, на які посилається скаржник, за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 та міркування викладені у цій постанові, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, адже останні суттєво відрізняється за предметами і підставами позову, за доводами і доказами, наданими сторонами, предметом їх доказування, способом захисту, а також фактично-доказовою базою (встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами), і тому застосування норм права наведених скаржником за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення релевантними до обставин цієї справи.

При цьому слід відзначити, що відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими юридично значущими фактами та обставинами, які складають предмет та підставу позову, які, визначають фактично-доказовий склад у справі, що формується, виходячи з підстав, вимог та заперечень сторін. 

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 06.11.2018 у справі №910/6216/17 та від 05.12.2018 у справі №915/878/16, від 11.09.2018 у справі №804/4787/16, від 29.06.2021 зі справи №910/23097/17, адже Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.12. Відтак, наведена ТОВ "НВФ" "Семток" підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги                  ТОВ "НВФ" "Семток".

6.13. Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

6.14. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

6.15. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 6 цієї Постанови.
7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційних скаргах доводів, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень (ураховуючи межі оскарження) - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма" "Семток" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.11.2023 (в оскаржуваній частині)  та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2024 у справі №916/2492/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       В. Студенець

Судді                                                                                          С. Бакуліна

                                                                                          О. Кібенко