КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/8502/2024                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                         Справа № 361/6148/23
 
24 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петришина Н.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик Марія Олексіївна, про визнання права власності та зняття арешту,-
 
                                              в с т а н о в и в:
 
У липні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик Марія Олексіївна, про визнання права власності та зняття арешту.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що від своєї дружини ОСОБА_2 , з якою вони проживають сумісно в квартирі АДРЕСА_1 16 липня 2023 року він дізнався про складення постанови про опис та арешт майна боржника, яка була складена (вчинена) 10 липня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Фесик Марією Олексіївною (заявляється про її залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи).
ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа 753/19347/21, виданого 21.12.2022 Дарницьким районним судом міста Києва винна ОСОБА_3 боргу у сумі 8300,00 доларів США.
З метою виконання вказаного виконавчого документу, приватний виконавець Фесик
Марія Олексіївна здійснила опис та арешт майна боржника, земельної ділянки площею 0,1200 га., кадастровий номер 3221289001:01:106:0048, яка знаходиться на території Київської області.
Зазначає, що відповідач, ОСОБА_2 17 березня 2004 року уклала шлюб з позивачем ОСОБА_1 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного у місті Києві управління юстиції внесено актовий запис того ж числа за номером 137 та видано Свідоцтво про одруження НОМЕР_1 .
Вказує на те, що незалежно від «титульності» ОСОБА_2 як власника земельної ділянки - остання належить подружжю ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, тобто, примусовим відчуженням майна (земельної ділянки) за борговими зобов?язаннями ОСОБА_2 буде, безумовно, порушено і права та інтереси ОСОБА_1 . 
З огляду на вище викладене просив суд визнати земельну ділянку площею 0,1200 га.,
Кадастровий номер 3221289001:01:106:0048, яка знаходиться на території Київської області, Броварський район, Требухівська сільська рада об?єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; зняти арешт з земельної ділянки площею 0,1200 га., кадастровий номер 3221289001:01:106:0048, яка знаходиться на території Київської області, Броварський район, Требухівська сільська рада.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик Марія Олексіївна, про визнання права власності та зняття арешту відмовлено.       
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 лютого 2024 року  позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що він з відповідачкою перебувають у законному зареєстрованому шлюбі з 2004 року. Всі правові та процесуальні наслідки, які виникли з даного шлюбу є законними, правомірними, добросовісними, проте суд першої інстанції безпідставно визнав, що шлюб між сторонами є недобросовісним. 
Вказує на те, що він не був обізнаним з приводу обставин боргу (його виникнення, перебігу, тривалості, нюансів) у зв`язку з яким судом було постановлено рішення, відповідно до якого було накладено арешт на спільне майно подружжя (спірне майно).
В судове засідання стронони не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причину неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11 березня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку, вбачається, що ОСОБА_2 на підставі Розпорядження Броварської районної державної адміністрації № 4 від 06.01.2012 року є власником земельної ділянки площею 0.1200 га, яка розташована в Київській області Броварському районі Требухівська сільська рада, кадастровий номер: 3221289001:01:106:0048.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року (справа № 753/19347/21) позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 03 березня 2016 року у розмірі 2 000 доларів США, за договором позики від 18 липня 2017 року у розмірі 6 300 доларів США, а усього 8 300 доларів США. У решті вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 216,10 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 13 419 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4  залишено без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишено без змін.
Відповідно до копії постанови про опис та арешт майна боржника від 10.07.2023 року, виданої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. видно, що на підставі виконавчого провадження ВП № 70657260 описано та накладено арешт на земельну ділянку площею 0.1200 га, яка розташована у Київській області Броварському районі Требухівська сільська рада, кадастровий номер: 3221289001:01:106:0048, яка належить боржнику ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволені позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик Марія Олексіївна, про визнання права власності та зняття арешту суд першої інстанції посилався на те, що між сторонами відсутній спір щодо майна, а тому позовні вимоги не підлягають задоволеню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту,який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні правана володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбуна підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна,за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив суд визнати земельну ділянку площею 0,1200 га., кадастровий номер 3221289001:01:106:0048, яка знаходиться на території Київської області, Броварський район, Требухівська сільська рада об?єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку, вбачається, що ОСОБА_2 на підставі Розпорядження Броварської районної державної адміністрації № 4 від 06.01.2012 року є власником земельної ділянки площею 0.1200 га, яка розташована в Київській області Броварському районі Требухівська сільська рада, кадастровий номер: 3221289001:01:106:0048.
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
З урахуванням того, що спірна земельна ділянка була одержана відповідачкою ОСОБА_2   шляхом реалізації права на приватизацію, тобто не була придбана за спільні кошти подружжя, спірне майно є її особистою власністю та не підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що  рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2024 року ухвалене з дотриманням норм  матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
       
Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року

 Головуючий:                                              Судді: