ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року 
м. Київ

справа № 820/1910/18
касаційне провадження № К/9901/67286/18  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Варта" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 (суддя - Шевченко О.В.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2018 (головуючий суддя - Сіренко О.І., судді - Калитка О.М., Спаскін О.А.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Варта" до Головного управління ДФС у Харківській області про  визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта" (далі - Товариство, позивач, платник) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.09.2017 №0002741402, №0002751402.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що всі надані ним під час перевірки первинні документи підтверджують правомірність та обґрунтованість віднесення до складу адміністративних витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, за використане паливо на автомобілі марки ТОYОТА LAND CRUISER, SKODA OKTAVIA, ВАЗ 21099; на суму уцінки запасів, що була проведена в суворій відповідності до законодавства, було правомірно та обґрунтовано зменшено бухгалтерський фінансовий результат, а отже і об`єкт оподаткування податком на прибуток; відсутність доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов`язана с господарської діяльністю підприємства. Позивач зазначив, що висновки акту перевірки ґрунтуються на припущеннях, не підтверджуються об`єктивними даними, а прийняті контролюючим органом податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 03.07.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2018, позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Управління від 21.09.2017 №0002741402 в частині визначення податкових зобов`язань по податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 44381,25 грн, з яких за основним платежем 35505,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 8876,25 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Суди, задовольняючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 21.09.2017 №0002741402 в частині визначення податкових зобов`язань по податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 44381,25 грн, виходили з того, що наданими позивачем первинними документами, підтверджується факт використання палива в своїй господарській діяльності.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суди виходили з наявності недоліків у наданих позивачем актах виконаних робіт, актах прийому-здачі, ненаданні позивачем до матеріалів справи документів, які б дали можливість чітко відстежити, що є результатом замовлених робіт (послуг), а також встановити, яким чином результати цих робіт (послуг) використовуються позивачем у власній господарській діяльності. Суди дійшли висновку, що позивачем не доведено ані факту використання отриманих від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 послуг у власній господарській діяльності, ані факту отримання доходу від здійснення вказаної господарської операції, не доведено обґрунтування вартості уцінки товарів «фосфогіпс для с/г» та «барабан охолоджуючий».
Позивач, не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Положенння (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999, статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), недослідження фактичних обставин у справі. Скаржник доводить, що ним правомірно сформовані витрати та податковий кредит з податку на додану вартість за господарськими взаємовідносинами з ФОП ОСОБА_1 , оскільки, такі господарські операції підтверджені належними первинними документами та правомірно відображені ним в бухгалтерському та податковому обліках Товариства, а їх реальність не ставилась контролюючим органом під сумнів, а уцінка запасів була здійснена у зв`язку з втратою фосфогіпсом його первісної якості, що унеможливило його використання за призначенням, а охолоджуючого барабану - у зв`язку з відсутністю покупців на такий товар.
Скаржник зауважує, що судами не надано оцінку доводам, наведеним позивачем та наданим на їх підтвердження доказам, надано неправильну оцінку обставинам справи, не з`ясовано фактичні обставини у даній справі.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11.12.2018 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідач відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надав суду, що не перешкоджає її розгляду.
Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 28.05.2024 призначив справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на 29.05.2024.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання податкового, валютного законодавства, сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.03.2017, за наслідками якої складено акт від 23.08.2017 №10661/20-40-14-02-08/30982670 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення платником вимог:
підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 1 квартал 2017 року на суму 175915,00 грн; 
підпункту "г" пункту 198.5 статті 198 ПК України, в наслідок чого занижено податок на додану вартість за березень 2017 року на загальну суму 95266,00 грн;
пунктів 44.1, 44.3 статті 44 ПК України щодо незабезпечення зберігання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів.
На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 21.09.2017:
№0002741402, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у загальному розмірі 219893,75 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 175915,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 43978,75 грн;
№0002751402, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 119082,50 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 95266,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 23816,50 грн. 
Суд касаційної інстанції не переглядає судові рішення в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.09.2017 №0002741402 в частині визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 44381,25 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 35505,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 8876,25 грн, оскільки зазначене не є предметом касаційного оскарження.
Верховний Суд переглядає судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.09.2017 №0002751402 та №0002741402 в частині визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 175512,50 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 140410,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 35102,50 грн, що є предметом касаційного оскарження.
Надаючи оцінку спірним правовідносин у зазначеній частині, колегія суддів виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до положень підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Таким чином, платник податку на прибуток підприємстві з метою визначення об`єкта оподаткування - прибутку визначає фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку) шляхом коригування (збільшення або зменшення), використовуючи дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. При цьому показники обліку доходів, витрат доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку або Міжнародних стандартів фінансової звітності.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що регулювання питань методології бухгалтерського  обліку  та фінансової  звітності  здійснюється центральним органом виконавчої влади,  що  забезпечує  формування  державної фінансової політики, який затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку,  інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Згідно з пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), дохід  визнається  під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства),  за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання   доходу,   наведені   в   цьому  Положенні (стандарті),  застосовуються окремо до кожної операції.  Проте  ці критерії   потрібно  застосовувати  до  окремих  елементів  однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Відповідно до пунктів 5-7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), витрати  відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного   періоду  визнаються  або  зменшення активів,  або збільшення зобов`язань,  що призводить до  зменшення власного капіталу  підприємства  (за  винятком  зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками),  за умови,  що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду  одночасно  з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. 

Пунктом 10 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що Собівартість реалізованих товарів визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Згідно з пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси»,затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа  отримає  в  майбутньому  економічні вигоди, пов`язані  з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

За приписами пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси»,затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для цілей бухгалтерського обліку запаси включають, зокрема: сировину, основні й допоміжні матеріали,  комплектуючі вироби та  інші  матеріальні  цінності,  що  призначені  для виробництва продукції,  виконання  робіт, надання послуг, розподілу, передачі, обслуговування  виробництва  й  адміністративних  потреб; товари   у   вигляді   матеріальних  цінностей,  що  придбані (отримані)   та   утримуються   підприємством/установою   з  метою подальшого  продажу.

Пунктом 8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що Придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються  на баланс підприємства/установи за первісною вартістю.

Відповідно до пункту 24 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Запаси  відображаються   в   бухгалтерському   обліку   і звітності  за  найменшою з двох оцінок: первісною вартістю або чистою вартістю реалізації.

Згідно з пунктом 27 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), сума,  на  яку первісна вартість запасів перевищує чисту вартість їх реалізації, та вартість повністю втрачених (зіпсованих або  тих,  що  не вистачає) запасів списуються на витрати звітного періоду.  Суми  нестач і втрат від псування цінностей до прийняття рішення про конкретних винуватців відображаються на позабалансових рахунках.  Після встановлення осіб, які мають відшкодувати втрати, належна до відшкодування сума зараховується до складу дебіторської заборгованості  (або  інших  активів)  і  доходу звітного періоду.

За приписами пункту 28 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо чиста вартість реалізації  тих  запасів,  що  раніше були  уцінені та є активами на дату балансу,  надалі збільшується, то на суму збільшення чистої вартості реалізації,  але  не  більше суми попереднього зменшення, визнається інший операційний дохід із збільшенням вартості цих запасів.
Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування (ПДВ) є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Згідно з абзацами першим та другим пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів / послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 ПК України).
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV).
Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Відтак, підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.
Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Щодо податкових повідомлень-рішень №0002741402 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток у загальному розмірі 175512,50 грн та №0002751402 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 119082,50 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Суди дійшовши до висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині, зазначили, що позивачем не доведено факту використання отриманих від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 послуг у власній господарській діяльності та наявність недоліків, які містяться в актах виконаних робіт, зокрема, відсутня інформація про укладені угоди охорони на загальну суму 51600,00 грн, акти не містять чіткого змісту і обсягу господарських операцій, відомостей про конкретні результати виконаних робіт (послуг), обґрунтування вартості, способу вчинення дій.
Також суди погодились з висновками акту перевірки щодо включення платником до складу інших операційних витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування у 1-ому кварталі 2017 року суму 728458,00 грн вибуття запасів, які не використовувались у господарській діяльності підприємства, внаслідок уцінки, що залежалися на підставі наказу від 29.03.2017 №9 та опису-акту уцінки від 30.03.2017. Суди зазначили, що уцінка товару "фосфогіпс для с/г" на суму 314457,50 грн  списана на інші операційні витрати у зв`язку з тим, що до часткової втрати споживчих властивостей призвели погодні умови (підвищена вологість) і винні особи відсутні, а також зниження попиту та насиченість ринку цим товаром; уцінка товару "барабан охолоджуючий" на суму 414000,00 грн списана на інші операційні витрати, без зазначення причин такої уцінки. 
Водночас, Верховний Суд не може погодитися ані з висновком суду першої інстанції, ані з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки судами не надано оцінку висновкам акту перевірки та доводам позивача, якими він обґрунтовує свою правову позицію стосовно господарських операцій між Товариством та ОСОБА_1 , які слугували підставою для донарахування податкових зобов`язань з податку на прибуток та податку на додану вартість; не досліджено зміст та відповідність вимогам чинного законодавства первинних документів бухгалтерського та податкового обліку за вказаними господарськими операціями, на які посилається позивач в обґрунтування правомірності відображення витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по зазначеним вище господарським операціям (податкових і видаткових накладних, актів приймання-передачі товару, актів здачі-прийняття виконаних робіт, договорів відповідального зберігання, оборотно-сальдових відомостей  по рахунку 631, виписок  по рахунку 631, карток-рахунку 631, виписок по особовим рахункам та документів складського обліку); не досліджено зміни в структурі активів та зобов`язань платників податків; не надано оцінку факту оплати за договором та не з`ясовано наявність або відсутність заборгованості за поставлений товар (послуги).  
Крім того, суди не обґрунтували, яким чином дії Товариства з уцінки запасів суперечать вимогам чинного законодавства щодо проведення їх уцінки та відображення такої оцінки у бухгалтерському обліку.
Зазначені обставини входять до предмету доказування та підлягають обов`язковому встановленню судом.  
З огляду на викладене, колегія суддів вважає передчасними висновки судових інстанцій з наведених питань у частині, що оскаржується.
Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції у частині, що є предметом касаційного оскарження.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, докази, якими вони підтверджуються та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
За приписами частин першої і другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
У зв`язку з вищенаведеним Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи та не дослідили зібрані у справі докази, що є підставою для задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині податкових повідомлень-рішень №0002741402 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток у загальному розмірі 175512,50 грн та №0002751402 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 119082,50 грн. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Варта" задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2018 скасувати в частині позовних вимог щодо податкових повідомлень-рішень від 21.09.2017: №0002741402 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток у загальному розмірі 175512,50 грн; №0002751402 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 119082,50 грн та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2018 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова