КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6323/2024
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
         21 червня  2024 року                                                                    м. Київ
                                                                                                                  Справа № 757/15805/20-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В., Рейнарт І.М., 
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Григоренко І.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості,
 
встановив:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до  відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості.   В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що 24.12.2013 року між нею та АТ КБ «Приватбанк» був укладений депозитний договір № SAMDNWFD0070043259100, за умовами якого вона передала банку на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США на строк 366 днів під 9,5 % річних з періодом нарахування відсотків - 1 місяць. 
27.06.2016 року вона звернулась з письмовою заявою до банку з вимогою про розірвання депозитного договору з 25.08.2016 року, виплату вкладу, нарахування та виплату відсотків. На зазначену заяву банк надав відповідь від 03.08.2016 року                        № 20.1.0.0.0/7-20160803/141 про те, що банк не має наміру виконувати умови договору.
У 2016 році вона звернулася до суду з позовом про захист прав споживача, стягнення суми вкладу та відсотків за депозитним договором. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 16.06.2017 року у справі № 369/8422/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.10.2017 року, з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача стягнуто суму вкладу з відсотками у розмірі 41 423,76 доларів США. 
Відповідач повинен був повернути суму вкладу з відсотками на підставі заяви про дострокове розірвання депозитного договору 25.08.2016 року, однак, повернув кошти лише 07.02.2018 року, чим порушив виконання грошового зобов`язання.   У зв`язку з цим позивач вважає, що вона має право на стягнення з банку 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 25.03.2016 року по 06.02.2018 року, що складає 1806,66 доларів США.
Із урахуванням наведених обставин, позивач просила стягнути з відповідача на її користь позивача 3 проценти річних від суми заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання у розмірі 1 806,66 доларів США.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1018,00 доларів США.  В іншій частині позову - відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє представник Тузова В.О. , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вказує, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон» укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 року Додаткової угоди до цього договору. 
Відповідно до умов договору про переведення боргу електронний Додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення банком боргу на ТОВ ФК «Фінілон», у тому числі і за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070043259100.
            Договір про переведення боргу від 17.11.2014 року укладений сторонами (ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ ФК «Фінілон») у простій письмовій формі з дотриманням всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладення такого виду правочину (наявна згода щодо усіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання - перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику).
            Дії банку щодо розміщення повідомлення від 15.02.2015 року на офіційному сайті Приватбанку у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для кредиторів (клієнтів Кримської філії Приватбанк) до 15.02.2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ ФК «Фініон» є правомірними. 
Також представник відповідача вказує на те, що договір про переведення боргу від 17.11.2014 року: не є нікчемним (постанова КЦС ВС від 27.04.2022 року у справі № 321/1260/19); є дійсним (Постанова КГС ВС від 01.06.2022 року у справі № 904/1721/20); є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України); укладений з повним дотриманням вимог ст. ст. 520, 521 ЦК України (згода кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» отримана у спосіб, визначений ст. 205 ЦК України); зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків новим боржником (ТОВ ФК «Фінілон») перед кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є фінансова компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду), а тому суди не можуть ігнорувати наявність такого правочину при вирішенні питання про належність відповідача у справах про стягнення коштів за договорами банківських вкладів та обов`язковість виконання новим боржником своїх зобов`язань перед кредиторами.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона не укладала будь-яких угод щодо зміни заміни боржника із АТ КБ «Приватбанк» на іншу особу, тому саме АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у цій справі за зобов`язаннями за депозитним договором № SAMDNWFD0070043259100. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.04.2023 року у справі № 199/3152/20 за аналогічним позовом до АТ КБ «Приватбанк».  
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судами у справі № 369/8422/16-ц обставини свідчать про існування у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання, і не потребують доказуванню. Позивач має право на стягнення 3 процентів річних за невиконання грошового зобов`язання. У спірному випадку 3 проценти річних підлягають стягненню за період, який не перевищує три роки до дня звернення до суду, а саме з 14.04.2017 року до 06.02.2018 року (межі позовних вимог), що складає 299 днів. Таким чином, розмір 3 процентів річних у спірному випадку складає 1018 доларів США (41 423,76 х 3% / 365 х 299).
 
Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення заборгованості відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.12.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений депозитний договір № SAMDNWFD0070043259100, за умовами якого позивач передала банку на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США на строк 366 днів під 9,5 % річних з періодом нарахування відсотків - 1 місяць.
Пунктом 7 договору передбачено автоматичну пролонгацію дії договору на той самий строк без необхідності підписання додаткових документів. Виплата відсотків повинна була здійснюватися починаючи з наступного дня після зарахування коштів, зараховуватись на депозитний картковий рахунок № НОМЕР_1 (а. с. 7, 8). 
28.07.2016 року ОСОБА_1 направила на адресу АТ КБ «Приватбанк» заяву про дострокове розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070043259100 від 24.12.2013 року (а. с. 10).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 16.06.2017 року у справі № 369/8422/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.10.2017 року, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму вкладу з відсотками у розмірі 41 423,76 доларів США (а. с. 14-19).
07.02.2018 року АТ КБ «Приватбанк» перерахувало ОСОБА_1 на виконання судового рішення 41 177,14 доларів США (а. с. 21).
 
Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч.ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України).
Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.06.2017 року у справі № 369/8422/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.10.2017 року, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму вкладу з відсотками у розмірі 41 423,76 доларів США.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, судом у справі № 369/8422/16-ц встановлено факт існування у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання та такі обставини в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними для цієї справи. 
07.02.2018 року АТ КБ «Приватбанк» перерахувало ОСОБА_1 на виконання судового рішення 41 177,14 доларів США.
Враховуючи наведене, позивач має право на стягнення 3 % річних за несвоєчасне виконання банком свого грошового зобов`язання.
У відзиві на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» заявило про застосування позовної давності до вимог щодо стягнення 3 процентів річних, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом 11.04.2020 року, проте здійснив розрахунок 3 % річних за період з 25.08.2016 року по 06.02.2018 року, що виходить за межі позовної давності.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Враховуючи те, що з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернулася 14.04.2020 року, тому 3 % річних підлягають стягненню за період, який не перевищує три роки до дня звернення до суду, а саме з 14.04.2017 року до 06.02.2018 року. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 3 % річних за неналежне виконання банком своїх грошових зобов`язань за депозитним договором за період з 14.04.2017 року до 06.02.2018 року у розмірі 1018,0 доларів США.
 
Подану апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовує тим, що належним боржником перед позивачем є ТОВ «ФК «Фінілон» згідно умов договору про переведення боргу від 17.11.2014 року. За таких обставин банк вважає, що він є неналежним відповідачем у цій справі.
Колегія суддів відхиляє такі доводи відповідача з огляду на наступне. 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.
Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.
Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
За змістом ст. 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміну боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.
У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (ч. 1 ст. 1059 ЦК України).
Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (ст. 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.
Оскільки ОСОБА_1 відповідно до ст. 520 ЦК України не надавала згоди на переведення боргу за договором банківського вкладу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19  у подібних правовідносинах».
Таким чином, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу  ОСОБА_1 , з приводу виконання умов яких виникли спірні правовідносини, а, отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Враховуючи наведене, саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, - залишити без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

    Суддя-доповідач:                                                                        Ящук Т.І. 

   Судді:                                                                                             Немировська О.В.

Рейнарт І.М.