УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2024 року
м. Київ
справа № 758/2354/23
провадження № 61-6284ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулик Олег Ігорович, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви
У березні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного авіаційного підприємства «Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
ОСОБА_1 , з урахування заяви про уточнення позовних вимог, просила скасувати наказ Державного авіаційного підприємства «Україна» від 20 січня 2023 року №42/О «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді інструктора - провідника бортового Служби організації навчання і тренувань льотного складу Державного авіаційного підприємства «Україна»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату ухвалення судового рішення у справі (у тому числі, але не виключно, грошові кошти в розмірі 46 272,52 грн за період вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року до 03 березня 2023 року); вирішити питання судових витрат.
Позов мотивовано тим, що позивач працювала у Державному авіаційному підприємстві «Україна» на посаді інструктора - провідника бортового Служби організації навчання і тренувань льотного складу. 21 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про надання частини щорічної відпустки з 10 січня 2023 року у зв`язку із сімейними обставинами. Однак, відповідачем було відмовлено у погодженні заяви та висловлено умову, за якої така відпустка може бути надана, а саме, написання заяви про звільнення за згодою сторін.
21 грудня 2022 року позивач, яка перебувала у стані сильного душевного хвилювання, зумовленому психологічним тиском та примусом зі сторони відповідача, підписала та подала заяву про звільнення з посади інструктора - провідника бортового Служби організації навчання і тренувань льотного складу Державного авіаційного підприємства «Україна» за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. ОСОБА_1 вказує, що відповідач надав їй шаблон заяви про звільнення, що є порушенням роботодавцем норм законодавства, оскільки заява про звільнення повинна бути оформлена та підписана власноручно.
26 грудня 2022 року позивач подала заяву про анулювання заяви про звільнення за згодою сторін, в якій зазначила про тиск з метою її звільнення. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не повідомив їй про результати розгляду заяв про надання відпустки та звільнення, про відкликання заяви про звільнення, у зв`язку із чим вона перебувала у стані душевного хвилювання.
10 січня 2023 року, у перший запланований день відпустки, позивач вимушена була вийти на роботу і вже після 15 години представник роботодавця ОСОБА_3 повідомив її про надання відпустки з 10 січня 2023 року по 23 січня 2023 року згідно із наказом від 09 січня 2023 року № 8/В. 
06 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримала лист - відповідь Державного авіаційного підприємства «Україна» від 24 січня 2023 року № 01-26/109 у якому відповідач заперечував тиск на позивача та повідомив, що не погоджується на відкликання заяви про звільнення. В цей же день ОСОБА_1 ознайомлено з наказом про звільнення від  20 січня 2023 року № 42/О, у якому вона зазначила, що не погоджується із звільненням та про те, що заяву про звільнення подала під тиском роботодавця та у стані сильного душевного хвилювання.
Позивач вважає, що наказ про звільнення є незаконним та протиправним, таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач безпідставно не врахував обставини її звільнення, зокрема, не врахував відсутність волевиявлення, спрямованого на звільнення, написання заяви про звільнення під тиском, що є порушенням її трудових прав.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що заява працівника про звільнення за згодою сторін підписана позивачем власноручно, містить дату, підставу і строк припинення договору та погоджена роботодавцем. Таким чином, на момент подачі заяви сторони досягли домовленості про підстави припинення трудового договору. Доводи ОСОБА_1 про подальше анулювання нею заяви про звільнення та твердження останньої, що заява про звільнення написана під тиском з боку роботодавця, суди визнали необґрунтованими і такими, що не свідчать про незаконність звільнення позивача.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та підстави оскарження 
29 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулик О. І., через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року.
У касаційній скарзі позивач просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Згідно із частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Позивач посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц, у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 263/13926/17.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судовим розглядом встановлено, що 21 грудня 2022 року інструктором - провідником бортовим ОСОБА_1 на ім`я генерального директора Державного авіаційного підприємства «Україна» подано заяву про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 10 січня 2023 року.
Крім того, 21 грудня 2022 року інструктором - провідником бортовим ОСОБА_1 на ім`я генерального директора Державного авіаційного підприємства «Україна» подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 24 січня 2023 року.
Наказом генерального директора Державного авіаційного підприємства «Україна» від 09 січня 2023 року № 8/В «Про надання відпустки» ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 14 календарних днів з 10 січня 2023 року до 23 січня 2023 року.
Наказом генерального директора Державного авіаційного підприємства «Україна» від 10 січня 2023 року № 13/В «Про внесення змін до наказу «Про надання відпустки ОСОБА_1 » на підставі заяви ОСОБА_1 від 10 січня 2023 року внесено зміни щодо періоду відпустки, зокрема, визначено період з 11 січня 2023 року до 23 січня 2023 року.
Таким чином, відпустка була надана ОСОБА_1 у строки, визначені у заяві про відпустку від 21 грудня 2022 року, зі зміною періоду, про який просила позивач в заяві від 10 січня 2023 року.
Наказом генерального директора Державного авіаційного підприємства «Україна» від 20 січня 2023 року № 42/О «Про звільнення ОСОБА_1 » 24 січня 2023 року позивача звільнено з посади інструктора - провідника бортового Служби організації навчання тренувань льотного складу за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Відділ розрахунків та звітності бухгалтерської служби Державного авіаційного підприємства «Україна» зобов`язано провести фінансовий розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити грошову компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
Наказом генерального директора Державного авіаційного підприємства «Україна» від 23 січня 2023 року № 43/О внесено зміни до пункту 2 наказу від 20 січня 2023 року № 42/О «Про звільнення ОСОБА_1 », зокрема, змінено кількість днів виплати грошової компенсації з 25 на 26 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, відповідно до статті 116 КЗпП України.
Мотиви, якими керувався Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Підстави припинення трудового договору встановлено у статті 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - у статтях 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця - у статтях 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - у статті 45 цього Кодексу.
Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це роботодавця і працівника. Для роботодавця не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року в справі № 524/3490/17-ц (провадження                             № 61-31015св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 29 червня 2022 року у справі № 748/1266/21 (провадження № 61-4278св22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, тому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильних висновків що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визнали безпідставними доводи позивача, що написання заяви про звільнення було здійснено під психологічним примусом (тиском) роботодавця, оскільки належним та достатніх доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно не врахував показання свідків, оскільки свідки зазначили, що про психологічний тиск на ОСОБА_1 вони дізнались саме із її слів, Свідками тиску на позивача з боку керівників Державного авіаційного підприємства «України» вони не були.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц, у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 263/13926/17, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, є різними. 
Так, у справі № 404/3049/15-ц встановлено відсутність волевиявлення позивача на звільнення, оскільки в день подання заяви про звільнення за угодою сторін та в день видачі відповідного наказу про звільнення позивач перебував на стаціонарному лікування в лікарні, а роботодавець підтвердив, що заяву про звільнення будо передано невідомою особою. 
У справі № 263/13926/17 встановлено відсутність волевиявлення позивача на звільнення, оскільки наявність психологічного, морального тиску на позивача з боку керівника підприємства підтверджена показами свідків, які підтвердили, що не тільки від позивача, а й від інших працівників знали про те, що на позивача у зв`язку із його незгодою виконувати будь-які розпорядження директора без обговорення, навіть неправомірні, тисне керівництво підприємства, створює умови для того, щоб він звільнився самостійно. Свідок, який на час звільнення позивача був начальником юридичної служби підприємства, в суді пояснював, що керівник підприємства вимагав позбавитися позивача будь-яким способом, інакше буде проведено скорочення юридичної служби.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у наведених постановах Верховного Суду, оскільки суди виходили з обставин кожної окремої судової справи. 
Інші доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили усі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Касаційна скарга не має обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.
З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Керуючись п. 5 ч. 2 ст. 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулик Олег Ігорович, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 В. М. Ігнатенко
                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                        І. М. Фаловська