Постанова 
Іменем України
 
19 березня 2024 року      
                                                 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/6555/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва 
 
від 30 листопада 2023 року
 
у цивільній справі №757/41774/23-ц Печерського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України
 
про виплату грошових вкладів та моральної шкоди
 
                                                 У С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -                   АТ "Державний ощадний банк України", АТ "Ощадбанк", Банк), Держави України в особі Міністерства фінансів України (далі - МФУ) про виплату грошових вкладів на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, що він є вкладником АТ «Ощадбанк», довірив своє майно (грошові кошти) в розмірі 48 526 рублів на схоронність та в користування Держави на умовах збільшення їх під проценти та його гарантії про повне збереження майна, та видачу їх по першій вимозі. 
Вказував, що він звертався до АТ "Ощадбанк" з вимогою повернути грошові заощадження в особисту власність. Банк не заперечував факту, що кошти знаходяться на іменних/особових банківських рахунках, однак відмовляє до цього часу повернути власнику його грошові кошти. 
За наведених обставин просив суд зобов`язати відповідачів видати йому його майно: грошовий вклад в повному обсязі в золотому паритеті 2 164 259,60 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 17 000,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; не відповідає фактичним обставинам справи.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо не розмежування позовних вимог до кожного з відповідачів, оскільки не врахував, що в письмових дебетах, долучених до матеріалів справи, чітко обґрунтовано вимоги до кожного з відповідачів.
 
Зазначав, що він є вкладником АТ "Ощадбанк з 1990 року та довірив свої грошові кошти на збереження і в користування на умовах збільшення їх під проценти по вкладу і його гарантії про повне зберігання та видачу їх по першій вимозі. Його рахунок знаходиться в АТ "Ощадбанк", а не в МФУ, на суму                  50 952грн/48526 радянських рублів, а тому саме Банк повинен повернути йому вклад в перерахунку на долари з видачею вкладу та процентів, оскільки грошові кошти він вносив саме в АТ "Ощадбанк", а не в МФУ.
 
Також зазначав, що відповідач - МФУ спирається на те, що активи і пасиви             АТ "Ощадбанк" до цього часу не розподілені після розпаду радянського союзу та не надає пояснень чому проведено компенсацію/індексацію вкладів громадян в сумі понад 2 000 грн кожному, незалежно від їх суми вкладу.
 
Крім цього, в обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що йому завдано моральної шкоди, оскільки на його вимоги про видачу вкладу він отримує негативну відповідь та з цього приводу постійно нервується, не може покращити своє здоров'я та спосіб життя; через користування іншими особами його грошовими коштами стан здоров'я все погіршується, у зв'язку з чим завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 17 000 грн.

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі подали відзиви.
В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги, відповідачі зазначили, що суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки          ОСОБА_1 має в АТ "Ощадбанк" саме компенсаційний рахунок, відкритий на виконання вимог Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України". Компенсаційний рахунок на ім'я позивача не є вкладом, на ньому відсутні кошти, які можуть бути виплачені відповідачами, а іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", діючим законодавством України не передбачено. 
Представник АТ "Ощадбанк" - Дем'янов І. Ю. та представник Міністерства фінансів України - Франчук В. В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. 18 березня 2024 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. 
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.
 
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в Центральному реєстрі компенсаційних рахунків АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_1 був відкритий компенсаційний рахунок №91551/3448 із залишком коштів 6 373,50 грн, який відповідає зазначеним в наданій позивачем копії ощадної книжки, рахунку № НОМЕР_1 та залишку на ньому 48 526 радянських рублів внесених до 02.01.1992 ( 6 070,18 руб.х1,05 = 6 373,50 грн).
Зазначений рахунок був відкритий на підставі Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян» від 21.11.1996 №537/96-ВР (далі - Закон), відповідно до якого встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, розміщені в період до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України. (ч. 1           ст. 1 Закону).
Заощадження громадян, зазначені в ч. 1 ст. 1 вказаного Закону відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 грн станом на 01.10.1996  (ст. 3 Закону).
Згідно видаткового ордеру Ф.№51 від 27.02.2002, ОСОБА_1 отримав 50,00 грн. Виплата у розмірі 50,00 грн була здійснена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2002 №471 «Про виплату в 2002 році грошових заощаджень громадянам України, вкладених до 02.01.1992 в установи колишнього Ощадного банку СРСР, що діяв на території України».
Зазначеною постановою затверджено Порядок перерахування коштів з державного бюджету ВАТ «Державний ощадний банк України» для компенсації у 2002 році грошових заощаджень громадян України.
Згідно п. 1 Порядку, для компенсації грошових заощаджень громадян України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» з державного бюджету у 2002 році перераховуються                  ВАТ «Державний ощадний банк України» кошти в межах передбачених ст. 17 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2002 рік» від 20.12.2001            №2905-ІІІ.
Позивачем 23.07.2012 отримано 1 000,00 грн по компенсаційному рахунку №91551/3448; залишок коштів станом на 25.10.2023 становить 5 323,50 грн.
Виплата в розмірі 1 000,00 грн була здійснена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 р. №346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території України».
В подальшому на адресу АТ «Ощадний банк України» надійшов лист Національного банку України від 14.12.2018 №20-0009/66714 про розгляд звернень заявників щодо необхідності перерахування коштів на карткові банківські рахунки вкладів, що були розміщені в установи Ощадного банку СРСР.
Серед звернень, доданих до зазначеного листа, була заява ОСОБА_1 від 10.12.2018, в якій він просив перерахувати на його картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Ощадбанк», з його рахунку № НОМЕР_3 кошти в сумі 56 634 328,00 грн.
Листом АТ «Ощадбанк» від 21.12.2018 №11/5-17/1679/6120/2018-00с повідомив ОСОБА_1 про те, що питання відновлення знецінених грошових заощаджень громадян України регулюються Законом №537/96-ВР.
З наведеного слідує, що ОСОБА_1 , має в АТ "Ощадбанк" саме компенсаційний рахунок, відкритий на виконання вимог Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", та відповідну ощадну книжку саме компенсаційного рахунку.
 
Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України".
 
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводили одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка.
 
Суми коштів на компенсаційних рахунках вкладниками фактично на зберігання до банку не вносилися, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».         
Відповідно до ст. 7 Закону, заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.
 
Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам AT «Державний ощадний банк України», визначаються Кабінетом Міністрів України.
 
Отже, AT «Ощадбанк» провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  дійшов правильного висновку, що іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", діючим законодавством України не передбачено.
 
До того ж суд першої інстанції правильно вказав на те, що до компенсаційних рахунків не застосовуються положення ЦК України про повернення вкладу, оскільки процедура повернення грошових коштів регулюється саме законами України, які відповідачами порушені не були.
 
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 28.05.2018 у справі №757/138/17-ц.
 
Крім цього, Рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2001                     №13-рп/2001 підтверджено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 14, 64 Конституції України.
Колегія суддів також враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 02 липня 2002 року у справі "Гайдук та інші проти України" (Gayduk and Others v. Ukraine (dec.), nos. 45526/99 and 20 others) суд одностайно оголосив заяви, які стосувались повернення коштів, неприйнятними.
Так, ЄСПЛ зазначив, що грошові кошти, які підлягають виплаті згідно з Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" визнаються боргом та повертаються поетапно у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, які надаються особам Державою через органи державного казначейства на певних умовах та в певних розмірах.
 
Що стосується засобів, передбачених Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", які відповідають проіндексованій вартості вкладів, Суд відмітив, що ці засоби належать до засобів Державного казначейства, виділених Державою на визначених умовах. Також Суд нагадав, що право на індексування заощаджень не гарантується як таке статтею 1 Протоколу №1, тому не може бути застосована до випадків, які розглядаються.
 
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про виплату грошового вкладу є безпідставною та необґрунтовано, а тому не підлягає задоволенню.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відсутність підстав для позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності та існування обставин, які б свідчили про порушення його прав, зокрема не доведено факту спричинення відповідачами моральної шкоди, як і не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку. 
З огляду на всі вищевикладені обставини та положення закону, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував письмових дебатів позивача, долучених до матеріалів справи, та як наслідок безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні про не розмежування позовних вимог до кожного з відповідачів, оскільки такі посилання суду не призвели до неправильного вирішення спору.
Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення скаржником норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.
До того ж, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
                                             П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року - залишити без змін.                                                       
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.

Головуючий                                                                                О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                             О. В. Желепа
 
                                                                                                       О. В. Немировська