Номер провадження: 22-ц/813/2413/24 
Справа № 522/15751/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Дришлюка А.І.,
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 – адвоката Наседкіна О.І.,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Іванової Г.С.,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Наседкіна Олега Івановича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю,визнання недійсним заяви про прийняття спадщини та довіреності, 
                                        встановив:

25.08.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсними заяви про прийняття спадщини та довіреності.
В подальшому, а саме 05.11.2021 року позивач змінила предмет позову і ставила питання, окрім інших вимог, про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцнм (т.1, а.с.32-35)
Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .
Із померлою ОСОБА_4 . ОСОБА_1 з 2014 року проживала однією сім`єю, оскільки вони були літніми самотніми людьми, близько дружили та спілкувалися ще з 1980 року та потребували постійного знаходження поруч близької людини.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина щодо усього належного їй на момент смерті майна.
За життя ОСОБА_4 належала на праві власності кв. АДРЕСА_1 .
Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишити не встигла.
Після смерті ОСОБА_4 за заявою позивачки, як спадкоємця за законом четвертої черги, про прийняття спадщини приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І. М. було заведено спадкову справу № 27/2021.

Разом з тим, 02.04.2021 року до приватного нотаріуса Сакал І. М. надійшла заява від рідного брата ОСОБА_4 – ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Справжність підпису ОСОБА_2 на цій заяві була засвідчена 09.03.2021 року нотаріусом Темрюкського нотаріального округу Краснодарського краю Російської Федерації Лучаніновою Л. І.
Дана заява була подана на особистому прийомі представником ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 17.12.2020 року тим самим нотаріусом Лучаніновою Л. І.
З огляду на те, що як вказана заява про прийняття спадщини, так і довіреність є незаконними в правовому полі України та безпосередньо впливають на її права щодо спадкування після смерті ОСОБА_4 , позивачка просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 було відмовлено (т.2, а.с.24-38).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Наседкін О.І. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року, ухвалення нового судового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.59-62).

У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2  – адвокат Іванова Г.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.103-108). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви про встановлення факту проживання позивача  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_2 , починаючи з 2014 року до дня смерті ОСОБА_4 , однією сім`єю з останньою, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 69 років, що підтверджується відповідним актовим записом № 10311, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала суду переконливих доказів того, що вона протягом більше ніж п`ять років проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , вела в цей період з нею спільне господарство, їх бюджет був спільним. 
З даним висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 хоч і надала суду докази спільного проживання з ОСОБА_4 протягом п`яти років до дня її смерті, позивач надавала їй всяку допомогу, у тому числі і під час хвороби спадкодавця ОСОБА_4 , а також під час її поховання і після поховання, проте не надала суду достатніх доказів того, що вони за цей час сумісного проживання були однією сім`єю, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та витрати, як того вимагає ст.1264 ЦК України, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції правильно і обгрунтовано відмовив.
При цьому колегія суддів зазначає, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, днях народжень, поминках, квитанції про оплату за лікування кішки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних сім`ї, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сімейним.

Також судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю та усунення від права на спадкування, та ухвалою суду від 05.10.2021 року позов залишено без розгляду (справа №522/6921/21) (т.2, а.с.11).

Що стосується визнання недійсними заяви відповідача від 09.03.2021 року та виданої ним 17.12.2020 року довіреності на ім`я ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає наступне.

За змістом правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.
Тобто, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Звертаючись з позовом в цій частині, позивач стверджувала, що вказані заява і довіреність є недійсними в силу того, що така заява повинна подаватись особисто. При цьому, нотаріус повинен встановити особу спадкоємця, його анкетні дані, які не відповідають дійсності, так як відповідач є громадянином України та не виходив з громадянства України у встановленому законом порядку. Оскільки вказаний в заяві паспорт громадянина Російської Федерації (далі –РФ) є недійсним, то і заява, посвідчена за таким паспортом, також є недійсною.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що будь-якого рішення про визнання паспорту громадянина РФ ОСОБА_2 рівно як і посвідчення особи ОСОБА_2 на території РФ нотаріусом РФ, недійсним, матеріали справи не містять.

Що стосується посилання  заявника апеляційної скарги наЗакон України № 1207-VII та Постанову Верховної Ради України від21 травня 2015 року «Про заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» № 462-VIII, згідно яких тимчасово окупована РФ територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, то колегія суддів зазначає, що особу ОСОБА_2 було посвідчено не на території тимчасово окупованої території України, а в РФ, за що може нести відповідальність, а разі наявності для цього правових підстав, саме нотаріус РФ.

Оскільки предметом даного спору не є примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ, що не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання заяви та виданої відповідачем довіреності недійсними.

Крім того, вирішуючи даний спір в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що спадкові питання регулюються, зокрема, ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882 (далі – Інструкція).
Так, згідно ч. 1 та 3 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Відповідно до вищевказаної Інструкції при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.
Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса.
Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів.
При цьому нотаріус не повинен обмежуватися зазначенням даних паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, а на заяві зазначається, що нотаріусом встановлено особу та перевірення справжність підпису заявника. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса (проставлення печатки не вимагається).
Таким чином заява про прийняття спадщини може бути подана особисто спадкоємцем до нотаріуса, або надіслана поштою.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що особу заявника – відповідача ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті своєї рідної сестри - ОСОБА_4 встановила нотаріус Темрюкского нотаріального округу Краснодарського краю РФ Лучанінова Л.І. Після цього заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини прийняла приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., хоч і не особисто від ОСОБА_2 , а по довіреності, виданої від його імені на ім`я ОСОБА_3 та нотаріально посвідченої нотаріусом РФ, чим посвідчила волю ОСОБА_2 на прийняття спадщини після смерті своєї рідної сестри - ОСОБА_4 протягом 6 місяців після її смерті.
При цьому, слід зазначити, що особу спадкоємця ОСОБА_2 , який має громадянство РФ, паспорт НОМЕР_1 , виданий Федеральною міграційною службою 27.05.2014р., код підрозділу 900-002; має страховий номер СНІОР 058-760-107-77; зареєстрований за адресою : АДРЕСА_3 , встановлено саме на території РФ.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» Конвенція зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374. ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд.
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Наседкіна Олега Івановича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 18.03.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда
       
Р.Д. Громік
                                               
А.І. Дришлюк