ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 лютого 2024 року           справа №200/3699/23 

м. Дніпро

 Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 200/3699/23 (головуючий І інстанції Чучко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про скасування вимоги №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року про сплату боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                              У С Т А Н О В И В: 

У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області, про скасування вимоги №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року про сплату боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 22654,65 грн., зобов`язання вилучити суму 22654,65 грн. з інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у червні 2023 року він дізнався про спірну вимогу після відновлення арешту ВДВС Слов`янського міськрайонного управління юстиції на кошти на банківських рахунках та відповіді відповідача на адвокатський запит. Позивач зазначає, що відповідач без будь-яких законних підстав прийняв оскаржувану вимогу та вважає, що на нього розповсюджується дія пункту 9-4   розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” в частині звільнення від виконання обов`язків платника єдиного внеску до закінчення проведення антитерористичної операції, у тому числі звільнення від сплати єдиного внеску у період з 14.04.2014 року по теперішній час, оскільки позивач перебуває на обліку, як платник єдиного внеску, в Слов`янській ОДПІ ГУ ДПС у Донецькій області, що розташована на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція. Разом з цим, позивач є інвалідом 3 групи, пенсіонером, а отже може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Крім того, виходячи з наданої розшифровки відповідачем, спірна сума у розмірі 22654,65 грн., застосована до позивача за невиконання обов`язків зі сплати єдиного внеску, не відповідає сумі вимоги, поданій як виконавчий документ. Виходячи з наведеного, позивач вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року протиправною та просив її скасувати у судовому порядку.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 200/3699/23 позов задоволено частково, внаслідок чого скасовано вимогу Слов`янської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 22654,65 грн. В іншій частини позовних вимог – відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно даним реєстраційної картки та особового рахунку ФОП ОСОБА_1 був визначений платником ЄСВ та станом на 30.09.2013 року мав заборгованість зі сплати ЄСВ у сумі 11310,78 грн., яка нарахована в період виконання функцій адміністрування єдиного соціального внеску органами Пенсійного фонду України та передана органам доходів і зборів. 04.07.2023 року було повністю погашено заборгованість зі сплати ЄСВ, передану Пенсійним фондом України 01.10.2013 року. Таким чином, нарахування в ІКП платника єдиного внеску ФОП ОСОБА_1 відповідні, а сума недоїмки, станом на дату надання відзиву, складається з залишку несплачених щоквартальних нарахувань в автоматичному режимі на центральному рівні. Так, спірну вимогу на суму 22654,65 грн. було сформовано та направлено позивачу, а після її узгодження з платником податків було пред`явлено до відповідного підрозділу державної виконавчої служби для примусового виконання. Згідно з даними ІТС ДПС України спірну вимогу вручено поштою 27.11.2015 року, проте надати докази її направлення (вручення) на даний час немає можливості через введення воєнного стану. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.      
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугу років, 3 група загальне захворювання, перебуває на обліку в ГУ ДПС у Донецькій області, Слов`янська ДПІ як фізична особа-підприємець, основний код ВЕД  49.41 “Вантажний автомобільний транспорт”, з 21.07.2017 встановлено позначку “Особа з інвалідністю”.
20 листопада 2015 року Слов`янська ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області сформувала вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26935-17 у відношенні ОСОБА_1 на загальну суму 22 654,65 грн., з якої недоїмка складає 22314,65 грн., штраф 340,00 грн. В спірній вимозі зазначено, що сформована вона станом на 31.10.2015 року.
Доказів оскарження спірної вимоги в адміністративному порядку суду не надано.
Встановлені обставини не є спірними та визнаються сторонами.
Позивач оскаржує вищевказану вимогу, як таку, що суперечить вимогам чинного законодавства в частині обов`язку сплачувати єдиний внесок з урахуванням перебування позивача на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів де проводилася антитерористична операція. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає  Закон України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08 липня 2010 року №2464-VI  (далі – Закон № 2464, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. В подальшому, за текстом рішення, норми вказаного Закону застосовуватимуться судом в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктом  10  частини  1  статті  1 Закону № 2464 визначено, що  страхувальники   -   роботодавці   та   інші  особи  відповідно  до цього Закону зобов`язані  сплачувати  єдиний  внесок.
Відповідно абз. 1 п. 1 ст.  4 Закону - 2464,  платниками  єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства  України,  незалежно  від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на  інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей   з   Єдиного   державного  реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців),  у  тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи  зазначених  підприємств,  установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс  і  самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Статтею  6  Закону № 2464  платник  єдиного  внеску зобов`язаний: зокрема, своєчасно  та  в  повному обсязі нараховувати,  обчислювати  і  сплачувати  єдиний внесок (п. 1 ч. 2);  подавати  звітність  та  сплачувати  до  органу доходів і зборів за  основним  місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку  та  за  формою, встановленими центральним  органом   виконавчої  влади,  що  забезпечує  формування  та реалізує державну  податкову  і  митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом  та  фондами  загальнообов`язкового  державного соціального страхування.  У  разі  надсилання звітності поштою  вона  вважається  поданою   в  день  отримання  відділенням  поштового  зв`язку  від  платника  єдиного  внеску поштового відправлення із звітністю (п. 4 ч. 2).  
02.09.2014 року Верховною Радою України було прийнято закон  “Про тимчасові заходи  на  період  проведення  антитерористичної  операції”, який набув чинності 15.10.2014 року (далі - Закон № 1669, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Підпунктом “б” пункту 8 ст. 14-1 Закону № 1669 розділ VIII “Прикінцеві та перехідні положення”   Закону №  2464  було доповнено  пунктом  9-3 такого  змісту: “ 9-3. Платники  єдиного  внеску, визначені статтею 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів,  визначених  переліком, зазначеним у статті 2 Закону України “Про тимчасові заходи  на період проведення антитерористичної операції”, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року N 405/2014,  звільняються  від  виконання  своїх обов`язків,  визначених  частиною  другою статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
Підставою для такого звільнення  є  заява  платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.
Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання  обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються”.
Проблемою  даного  спору   є  питання  правомірності  прийняття податковим органом  вимоги про сплату боргу  саме під час дії Закону № 1669.
Відповідно до статті 1 Закону № 1669  період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України (далі – КМУ) переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року N 405/2014.
Для  застосування положень  Законів  № 1669  та   № 2464  необхідно дотримуватися  двох чинників  одночасно:  періоду  дії  законів  та  території,  визначеної  переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів  України.
Щодо  періоду, то Закон №1669 продовжував  свою  дію  в  часі,  оскільки   Указ Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо  подолання  терористичної   загрози і збереження   територіальної   цілісності   України”  № 405/201  виданий   14 квітня  2014  року,  а  Указ  про  завершення проведення  антитерористичної операції або військових дій на території України   Президентом  України  не видавався.
Пунктом  5 ст. 11 Закону № 1669  передбачено  обов`язок  Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від   13 квітня   2014   року “Про невідкладні заходи  щодо  подолання  терористичної  загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14.04.2014 р. № 405/2014 у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.
На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669,  розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р  зупинено  дію  розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053 “Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція”.
Кабінет  Міністрів   України   2  грудня 2015  року  розпорядженням  № 1275-р  затвердив  перелік  населених  пунктів,  на території  яких  здійснювалася  антитерористична  операція  (далі -  Перелік),  і  пунктом 3  вказаного розпорядження  визнав  такими,  що  втратили  чинність, розпорядження  КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р  та   від 05.11.2014 року № 1079-р.
Позивач вважає, що є суб`єктом правовідносин, для врегулювання яких необхідно  застосувати   розпорядження   КМУ,  оскільки  внаслідок його прийняття у нього виникає можливість  застосувати  п. 9-3 розділу VIII Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо звільнення від виконання обов`язків, визначених частиною другою статті 6 цього Закону.  
Преамбулою  Закону  №  1669 встановлено,  що  цей  закон  прийнятий  з  метою  забезпечення  підтримки  в   тому  числі  суб`єктів  господарювання,  що  здійснюють  діяльність  на  території   проведення  антитерористичної  операції.
Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону № 1669, де проводилася антитерористична операція, розпочата  відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки  і  оборони  України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу”.
З наведеного слідує, що саме перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу та стягнення і відповідальності за порушення Закону.
Місто Слов`янськ Донецької області, на території якого розташоване Слов`янська ОДПІ, входить до Переліків населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.
З огляду на дію пункту 9-3 розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464 позивач звільняється від виконання зобов`язань платника єдиного внеску, встановлених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VІ, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції.
З матеріалів справи вбачається, що спірна вимога №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року сформована відповідно до статті 25 Закону №2464, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме, за положеннями частини четвертої цієї статті, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її  сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. 
Відсутність (відстрочення в силу закону) обов`язку сплати внесків у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги  №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року на момент її складання.
Таким чином, факт формування спірної вимоги про сплату недоїмки є протиправним на момент її формування.
Водночас суд зазначає, що Закон № 1669 не скасовує обов`язків платника податків (єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), а лише надає можливість на період АТО не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі.
Разом з цим, згідно із ст. 10 Закону № 1669 протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору),  що  мали  місце  на  території  проведення  антитерористичної  операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Однак, не надання платником заяви про звільнення від сплати єдиного внеску та сертифікатів Торгово-промислової палати України, не змінює юридичного факту звільнення особи  від сплати єдиного соціального внеску на період проведення АТО, за умови реєстрації її в податковому органі, що знаходиться в населеному пункті, на території якого здійснювалася антитерористична операція.
Враховуючи викладене, суд  вважає, що приймаючи спірну вимогу №Ф-26935-17 від 20.11.2015 року, відповідач перевищив межі повноважень, визначених Законами України, та діяв необґрунтовано, чим порушив вимоги ст. 18 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано.
З урахуванням наведеного, на думку суду спірна вимога є незаконною, не відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.
Разом з цим, судом враховано, що позивач є особою з інвалідністю 3 групи, пенсіонером, тому він звільнений від сплати єдиного внеску.
Частиною четвертою ст.4 Закону України від 08.07.2010,  № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, оскільки позивачу встановлено третю групу інвалідності, відповідно до приписів  Закону № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" він підлягає звільненню  від сплати єдиного внеску. 
Разом з цим, позначку “Особа з інвалідністю” позивачу встановлено з 21.07.2017 року, однак доказів звернення позивача до податкового органу щодо звільнення його від сплати єдиного внеску з підтверджуючими документами у спірний період суду не надано, тому відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску.
          У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам суду у рамках даного апеляційного провадження.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 200/3699/23 - залишити без задоволення.      
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 200/3699/23 - залишити без змін.        
Повне судове рішення складено 01 лютого 2024  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.В. Сіваченко