Справа № 461/6178/22                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2007/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       30 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
                                        секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                                       з участю представника позивача Оприск Л.Є., представника відповідача ОСОБА_1 , представників апелянта Снігур Г.М., Добушовського О.В.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представників ОСОБА_2 - адвоката Снігур Галини Михайлівни та адвоката Добушовського Ореста Васильовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року в складі судді Радченка В.Є. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
встановив:
У листопаді 2022 року позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 120 000,00 доларів США.
Вимоги обгрнтовував тим, що 01.02.2022 ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 кошти у сумі 120 000,00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 01 червня 2022 року по курсу НБУ на дату повернення, однак кошти позики не повернув. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , інтереси якого представляють адвокати Снігур Г.М. та Добушовський О.В., як особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права, свободи та інтереси.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 вважає рішення незаконним, покликається на те, що в порушення вимог ст. 77 ЦПК України рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року у справі № 461/6178/22 ухвалено тільки на підставі копії розписки від 01.02.2022.
Стверджує, що оригінал такої у позивача відсутній, тому відсутній і предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі.
Також зазначає, що почерк розписки від 01.02.2022, яка нібито виконана ОСОБА_4 різниться від почерку у тексті пояснення, що написаний від імені останнього 28.06.2022.
На думку апелянта, розписка від 01.02.2022 носить ознаки фіктивного договору позики та використовується сторонами такої, як спосіб уникнення виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 , зокрема, шляхом ухилення від повернення боргу за рішеннями суду.
Покликаючись на судову практику, а саме позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 № 369/11268/16, зазначає, що учасники розписки «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовується ними для ухилення повернення боргу ОСОБА_2 . 
Також у цьому контексті покликається на рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2001 року у справі № 3-95/2020 (193/20).
Зазначає, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Звертає увагу, що 27.03.2019 Шевченківським ВДВС м. Львова відкрито ВП № 58730552 з примусового виконання виконавчого листа від 22.03.2019 у справі № 461/2066/17, що виданий Галицьким районним судом м. Львова про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 405000,00 грн., по якому лише стягнуто 9360,54 грн.
29.06.2021 цим же відділом відкрито ВП № 65913378 з примусового виконання виконавчого листа від 15 травня 2020 року у справі № 461/8614/17, виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення 40000,00 дол США на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , яким жодних коштів не повернуто.
У своїх поясненнях виконавцю ОСОБА_4 вказав, що кошти та майно у нього відсутні, однак у відповідний період, згідно оскаржуваного рішення, мав готівкові кошти у розмірі 120000,00 дол США, що підтверджує фіктивність розписок.
Вважає, що дана справа спровокована представниками боржника з метою унеможливити стягнення на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 рокута постановити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 є фактично аналогічними доводам представника ОСОБА_5 та зводяться до того, що почерк розписки від 01.02.2022, яка нібито виконана ОСОБА_4 , різниться від почерку у тексті пояснення, що написаний від останнього 28.06.2022.
Представник вважає, що розписка від 01.02.2022 носить ознаки фіктивного договору позики та використовується сторонами такої, як спосіб уникнення виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 , зокрема, шляхом ухилення від повернення боргу за рішеннями суду.
Покликаючись на судову практику, а саме позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 № 369/11268/16, зазначає, що учасники розписки «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовується ними для ухилення повернення боргу, зокрема, і дана справа розпочата з метою унеможливити стягнення на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 рокута постановити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.
16.08.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_1 на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , стверджує, що із змісту оскаржуваного рішення не вбачається, що таким вирішено питання про права та інтереси апелянта, а відповідні виконавчі провадження завершені на підставі заяви ОСОБА_2 . Представник відповідача просить залишити оскаржуване рішення про задоволення позову без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підтримку доводів скарг, а також пояснення представників позивача та відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту розписки від 01.02.2022 слідує, що відповідач ОСОБА_4 своїм підписом засвідчив факт отримання від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 120 000 дол США, відтак, між сторонами був укладений договір позики, який оформлений розпискою.
Врахувавши матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини та правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в справі № 373/2054/16, а також те, що ОСОБА_4 належним чином не повернув отриману суму позики, не виконує взятих на себе за договором зобов`язань, суд задовольнив позовні вимоги.
Також суд зазначив, що укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із того, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, а саме дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
З наявної у матеріалах справи копії розписки від 01.02.2022 укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слідує, що останній отримав у позику в ОСОБА_3 кошти в сумі 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 3 414 000 грн. (три мільйони чотириста чотирнадцять тисяч гривень), які зобов`язувався повернути до 01 червня 2022 року по курсу НБУ на дату повернення.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Зі змісту зазначеної вище копії розписки вбачається, що ОСОБА_4 своїм підписом засвідчив факт отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 120 000 доларів США та у визначений строк зобов`язувався такі повернути.
Натомість, будь які докази про повернення зазначених у розписці коштів, у матеріалах справи відсутні.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової- суми позичальнику.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Поряд з цим, дійсно факт написання, а також зміст розписки підтверджується оригіналом такої, яка надана для огляду стороною позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 16 січня 2024 року, відтак відповідні доводи апеляційних скарг є припущенням, на яких доказування та висновки суду не можуть ґрунтуватися (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_3 просив про стягнення із ОСОБА_4 у судовому порядку кошти у сумі 120 000,00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 01 червня 2022 року, однак у добровільному порядку не повернув.
З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2023, тобто через місяць після відкриття провадження у справі (12.12.2022) представник відповідача ОСОБА_1 подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи у відсутності ОСОБА_4 , зазначила, що останній позовні вимоги визнає та проти задоволення позову не заперечує. До заяви додано копію ордеру Серія ВС № 1183581 згідно якого повноваження адвоката не обмежуються (а.с. 31-32).
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 цієї статті).
Таким чином, законодавець визначив, що визнання позову відповідачем не є безальтернативною обставиною у контексті необхідності (обов`язку) суду задовольнити позов.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року).
Наведене дає підстави дійти беззаперечного висновку про те, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
З доданих до апеляційної скарги копій судових рішень слідує, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019, задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики у розмірі 20000 доларів США, договірної відповідальності у сумі 20000 доларів США, всього 40000 доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1043314 гривень 92 коп. В решті вимог позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави (ДСА України) судовий збір у сумі 9605 грн.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 оскаржувалося в апеляційному порядку, однак постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 – залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року - без змін.
Таким чином, 29 січня 2020 рокузазначене рішення набрало законної сили, відтак підлягає обов`язковому виконанню.
Крім цього, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2017 задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про стягнення солідарного боргу.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 405000,00 (чотириста п`ять тисяч грн. 00 коп.) грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь держави суму судового збору в розмірі по 2025,00 (дві тисячі двадцять п`ять грн. 00 коп.) грн. з кожного.
Рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили.
На виконання зазначених судових рішень Галицький районний суд м. Львова видав відповідні виконавчі листи (а.с. 152-163).
Так, виконавчий лист № 461/2066/17 був звернутий ОСОБА_2 до примусового виконання та перебував на примусовому виконанні у Шевченківському ВДВС у м. Львові, ВП № 58730552, що підтверджується постановою від 29.06.2021 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження (а.с. 148).
Наведені обставини беззаперечно свідчать про те, що відповідач ОСОБА_4 має статус боржника по відношенню до апелянта ОСОБА_2 .
Колегія суддів звертає увагу, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, апеляційній суд повинен встановити, чи вирішено оскаржуваним судовим рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес та обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Прийняття судом рішення про права, інтереси, обов`язки особи, яка не брала участі у справі, є підставою для скасування відповідного судового акта.
Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК України містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Зрештою, на час укладення спірної розписки (01.02.2022) та отримання у позику коштів у відповідному розмірі, що у подальшому стало підставою даного позову та інших правових наслідків, відповідач ОСОБА_4 не міг не знати про відповідні обставини (судові рішення) та обов`язок повернути кошти, оскільки використовував своє право на апеляційне оскарження, відтак йому було відомо про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_2 .
Жодні доводи та пояснення зазначеного не здатні спростувати чи підтвердити протилежне.
Відтак, не підлягає до задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Оприск Л.Є. про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами представників ОСОБА_2 - адвоката Снігур Галини Михайлівни та адвоката Добушовського Ореста Васильовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.
В свою чергу, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
Виходячи з загальних положень ЦПК України, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів; предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як слідує із матеріалів справи та вже зазначалося вище, предметом спірних правовідносин є матеріально-правові вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, які пред`явлені ОСОБА_3 , як кредитором до ОСОБА_4 , як боржника.
Поряд з цим, оскарживши рішення суду за наслідками розгляду відповідного позову (про стягнення заборгованості),  ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права, свободи та інтереси, свої доводи зосереджує на тому, що справа спровокована з метою унеможливити стягнення на нерухоме майно, одночасно зазначаючи, що розписка від 01.02.2022 носить ознаки фіктивного договору позики.
Іншими словами, у цивільній справі, де підставу позову становлять обставини щодо надання коштів у позику, а правовою підставою позову є розписка, а також зазначена у позовній заяві відповідна нормативно-правова кваліфікація обставин, при цьому, особа, яка не брала участі у справі оскаржує рішення суду з підстав фраудаторності договору позики.
Однак, на даний час жодним із учасників справи не надано доказів, а судом не встановлено, що договір позики від 01.02.2022 за яким ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 кошти у сумі 120 000,00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 01 червня 2022 року по курсу НБУ на дату повернення, оскаржувався у судовому порядку та з відповідних підстав визнаний недійсним.
Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
Враховуючи наведене, у колегії суддів відсутні підстави для висновку про можливість скасування оскаржуваного рішення, як такого, що ухвалене судом з порушенням норм матеріального права чи невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскільки відповідні кошти судом стягнуто за розпискою, при цьому, судом не встановлено обставин, за яких правомірність цього правочину, у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення.
Крім цього, колегія суддів не надає правової оцінки доводам скарги стосовно того, що почерк у розписці від 01.02.2022, яка нібито виконана ОСОБА_4 різниться від почерку у тексті пояснення, що написаний останнім 28.06.2022, оскільки для такого аналізу необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право. 
При цьому, у задоволенні клопотань апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 про призначення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів відмовлено, оскільки питання встановлення виконавця тексту та підпису у розписці від 01 лютого 2022 року та відповідність віку рукописних текстів до дати складання розписки не стосуються предмету розгляду у даній справі, натомість можуть бути досліджені у випадку розгляду справи про оспорення договору позики, за яким проведено стягнення. 
Також, з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає оцінки добросовісності поведінки сторін спору при укладенні договору позики у формі розписки від від 01.02.2022 чи зловживань останніми правом, з метою приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, тощо.
Таким чином, оцінка приватно-правовому інструментарію (зокрема, вчинення договору позики) та можливе використання такого учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), недобросовісність чи зловживала правами стосовно кредитора, зменшення платоспроможність боржника, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність правочину, маже бути надана у межах нового судового провадження, оскільки такі обставинам за своєю суттю є вимогами за новим позовом.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18липня2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить висновку, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
За правилами п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, однак підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Оприск Лілії Євгенівни про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами представників ОСОБА_2 - адвоката Снігур Галини Михайлівни та адвоката Добушовського Ореста Васильовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 362 ЦПК України – відмовити.
Апеляційні скарги представників ОСОБА_2 - адвоката Снігур Галини Михайлівни та адвоката Добушовського Ореста Васильовича – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 січня 2024 року.
Головуючий:                                                                          А.В. Ніткевич  
Судді:                                                            С.М. Бойко
                                                                       С.М.Копняк