Справа № 127/2352/24
Провадження № 22-ц/801/607/2024
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року	Справа № 127/2352/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Матківської М.В., Стадника І.М., 
       розглянувши у порядку письмового провадження справу №127/2352/24 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кравчука Михайла Олександровича на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року про повернення позовної заяви, яку постановив суддя Воробйов В.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, 

в с т а н о в и в:

В січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Залишаючи без руху позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява була подана з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України, а саме:
- позовна заява не містить зазначення обґрунтованого розрахунку суми, що стягується;
- позовна заява не містить зазначення доказів щодо причино-наслідкового зв`язку між станом здоров`я позивача та діями, бездіяльністю або рішеннями відповідача;
- позовна заява не містить зазначення доказів, в обґрунтування обставин викладених в позовній заяві, зокрема, щодо заподіяння позивачу моральної шкоди в розмірі 20 грн та в чому вона полягає;
- позовна заява не містить викладення обставин та зазначення доказів на їх підтвердження щодо порушення прав позивача на скерування кореспонденції та телефонні розмови в період з 03 червня 2023 року по 04 червня 2023 року враховуючи, що розмови оплачуються за особисті кошти засуджених (звернення до адміністрації, її відмова, наявність особистих коштів).
Крім того, звертаючись до суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували його неспроможність сплатити судовий збір на момент подання позову, а тому суд прийшов до висновку, що позивачу необхідно сплатити судовий збір.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору. Позовну заяву ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не виконав вимоги ухвали про залишення позову без руху від 25 січня 2024 року.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1  – адвокат Кравчук М.О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою, постановлену з порушенням та неправильним застосуванням судом норм процесуального права. Просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та  у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Отже, повертаючи позовну заяву позивача до вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд обмежив його право на доступ до правосуддя.

У позовній заяві від 22 січня 2024 року, а також у поданій заяві на усунення недоліків, позивач виклав за своїм розумінням обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини.

В даному випадку,  ОСОБА_1  реалізуючи своє право на захист звернувся до суду із вказаним позовом. Відмінність бачення суду щодо обрання способу захисту та вимог, викладених у позові, не може бути підставою для повернення позовної заяви.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Оскільки на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19(провадження № 61-2192св20).

Відтак, апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, відповідно до п.13 частини другої ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Отже, позивачі при зверненні до суду з позовами про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, звільненні Законом від сплати судового збору та при зверненні до суду за розглядом такого спору не мають сплачувати судовий збір.

Отже, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції не врахував зміст позовної вимоги та обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а тому безпідставно залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху та надав останньому строк для сплати судового збору, оскільки за положеннями п.13 частини другої ст.3 Закону України «Про судовий збір» за подання такої позовної заяви судовий збір не справляється взагалі. Тобто, ОСОБА_1 не слід було оплачувати будь-яким судовим збором позов, з яким він звернувся до суду, а тому підстави для залишення позову без руху у зв`язку з несплатою судового збору є надуманими та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кравчука Михайла Олександровича задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2024 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2024 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.

                                                       Стадник І.М.