ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" березня 2024 р.                                   Справа №910/12525/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Сітайло Л.Г.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Шапрана  В.В. 

секретар судового засідання - Луцюк А.В.
представники сторін:
від позивача: Корж В.М.
від відповідача: Невмержицький В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська Солідарність"
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 (повний текст складено 16.11.2023)
у справі №910/12525/23 (суддя Гумега О.В.)
за позовом Політичної партії "Європейська Солідарність"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ"
про визнання недійсними окремих положень договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Політична партія "Європейська Солідарність" (далі - Партія) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (далі - Товариство) про визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4, 8.7 договору оренди нежитлових приміщень від 25.07.2017 №к-132, укладеного між позивачем та відповідачем.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункти 8.3, 8.4, 8.7 договору оренди нежитлових приміщень від 25.07.2017 №к-132, якими на орендаря покладено штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань за договором, суперечать положенням статей 3, 509 Цивільного кодексу Україна (далі - ЦК України) та підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, місцевий господарський суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим позов Партії до Товариства про визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4, 8.7 договору оренди нежитлових приміщень від 25.07.2017 №к-132, укладеного між позивачем та відповідачем, задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Партія звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги Партія посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з`ясуванні судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи та призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права. Крім того, під час розгляду справи місцевим господарським судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи позовної заяви та апеляційної скарги є тотожними за своїм змістом.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2023 апеляційну скаргу Партії у справі №910/12525/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12525/23. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Партії на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/12525/23.
21.12.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/12525/23.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2023 апеляційну скаргу Партії на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.
26.12.2023, через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду, скаржником подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №910/12525/23. Розгляд апеляційної скарги Партії на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 призначено на 14.02.2024. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень - до 05.02.2024.
У зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г. (головуючий суддя (суддя-доповідач) у відпустці, судове засідання призначене на 14.02.2024, не відбулося.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 розгляд апеляційної скарги Партії на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 призначено на 28.02.2024.
У зв`язку з перебуванням судді Шапрана В.В. на лікарняному з 26.02.2024, а судді Буравльова С.І. у відпустці 28.02.2024 розгляд справи не відбувся. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.02.2024 розгляд апеляційної скарги Партії на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 призначено на 07.03.2024.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
07.12.2023, через систему "Електронний суд", позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу Партії залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Так, у своєму відзиві позивач зазначає, що Партія є недобросовісною у виконанні своїх договірних зобов`язань з оренди раніше переданого їм нерухомого майна.
Також, позивач вказує, що доводи скаржника, які викладені в апеляційній скарзі щодо визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4 та 8.7 спірного договору є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не мають правового підтвердження, оскільки вказані пункти не суперечать положенням законодавства. Укладаючи договір оренди №к-132, між позивачем та відповідачем визначено порядок застосування та сплати господарських санкцій за порушення договірних зобов`язань, а тому відсутність з боку апелянта заперечень та будь-яких пропозицій при укладенні договору дає змогу встановити вільне волевиявлення апелянта під час здійснення правочину.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 07.03.2024 з`явилися представники сторін.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
25.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (орендодавець) та Партією "Блок Петра Порошенка "Солідарність", яка змінила найменування на Політична партія "Європейська Солідарність" (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №к-132, за умовами якого орендодавець передає орендарю в строкове платне користування (в оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2 договору, а орендар зобов`язується прийняти їх та сплачувати орендодавцю орендну плату.
Пункт 1.2 договору містить перелік нежитлових приміщень, що передається в оренду за даним договором: 266 кв.м на першому поверсі будівлі (літ. "М"), 35 кв.м на другому поверсі будівлі (літ. "М"), загальною площею 301,0 кв.м, розташованих на першому та другому поверсі будівлі (літ. "М"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.
Згідно з пунктом 2.1 договору орендодавець передає орендарю приміщення у користування на підставі акта приймання-передачі нежитлових приміщень, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору.
За умовами пункту 3.1 договору орендар використовує приміщення для розміщення власного офісу на умовах, визначених даним договором. Орендар самостійно отримує дозвільні документи, якщо вони є необхідними для роботи офісу орендаря, розміщеного у приміщеннях.
Відповідно до пункту 4.2 договору строк оренди приміщень за даним договором починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення та закінчується 31.07.2018.
Пунктом 6.3 договору встановлено, що орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 6331020 "Фінансування статутної діяльності політичних партій".
Орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у даному договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені орендодавцем у письмовій формі) за кожний поточний місяць не пізніше 10 числа кожного поточного місяця, протягом якого орендарем використовуються орендовані приміщення на підставі даного договору (пункт 6.5 договору).
Розділ 8 договору містить умови щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, зокрема, за порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів. Пунктом 8.3 договору передбачено відповідальність орендаря у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення. Пунктом 8.4 договору - відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Пунктом 8.7 договору передбачено штраф у подвійному розмірі від суми орендної плати за весь період нецільового використання приміщень.
Згідно з актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.08.2017 орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлові приміщення: 266 кв.м на першому поверсі будівлі (літ. "М"), 35 кв.м на другому поверсі будівлі (літ. "М"), загальною площею 301,0 кв.м, розташованих на першому та другому поверсі будівлі (літ. "М"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.
Додатковими угодами до договору вносились зміни, а саме: 
- додаткова угода №1 від 19.07.2018, якою продовжено строку оренди до 31.07.2019; 
- додаткова угода №02 від 13.11.2018, якою зменшено загальну площу орендованих приміщень до 266,0 кв.м та пропорційно зменшено орендну плату, у зв`язку з чим додаток №1 до договору викладено у новій редакції; підписано акт приймання-передачі (повернення) приміщень від 30.11.2018; 
- додаткова угода №03 від 21.12.2018, якою збільшено розмір орендної плати; 
- додаткова угода №04 від 15.10.2019, якою збільшено загальну площу орендованих приміщень до 450,0 кв.м та збільшено розмір орендної плати, у зв`язку з чим додаток №1 до договору викладено у новій редакції, підписано акт приймання-передачі приміщень від 01.11.2019; 
- додаткова угода №05 від 28.11.2019 про припинення дії пунктів 6.15, 6.16 договору; 
- додаткові угоди №06 від 01.04.2020, №07 від 30.04.2020, №08 від 27.05.2020, №09 від 22.06.2020, №10 від 23.07.2020, №11 від 31.12.2020, відповідно до яких розмір орендної плати у відповідні періоди, з урахуванням ПДВ, узгоджено в сумі     90 000,00 грн.
Додаткову угоду №12 від 24.02.2022 про встановлення щомісячної орендної плати на період з 01.03.2022 до 31.08.2022 за договором в розмірі 100,00 грн разом з ПДВ, позивач підписав зі своєї сторони.
Як зазначає позивач, пунктами 8.3, 8.4 договору на орендаря покладено штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, в той час як будь-якими іншими положеннями договору на орендодавця за невиконання ним зобов`язань штрафних санкцій не покладено, а тому, на думку позивача, пункти 8.3, 8.4 договору є такими, що порушують засади справедливості, добросовісності та розумності, а відтак суперечать положенням статей 3, 509 ЦК України та підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.
Крім того, оплата штрафних санкцій не є одним із статутних завдань політичної партії, тобто виконання пунктів 8.3, 8.4 договору суперечать положенням частини 1 та пункту 2 частини 3 статті 14 закону України "Про політичні партії в Україні" та призведе до нецільового використання бюджетних коштів, а тому, на думку позивача, пункти 8.3, 8.4 договору підлягають визнання недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.
Позивач також зазначив, що орендар позбавлений можливості здійснювати цільове використання орендованих приміщень (яким згідно з пунктом 3.1 договору є використання приміщення для розміщення власного офісу) з підстав, що знаходяться поза його волею - запровадження посилених протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 та воєнного стану на усій території України. Тому, на думку позивача, пункт 8.7 договору, яким на орендаря покладено штраф у випадку нецільового використання приміщень, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а відтак суперечать положенням статей 3, 509 ЦК України та підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом про визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4, 8.7 договору оренди нежитлових приміщень від 25.07.2017 №к-132.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
За приписами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).
Разом із тим, приписами частини 3 наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Відповідно до статей 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
За приписами статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, встановлення судом наявності або відсутності зазначених позивачем обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом правочину (його частини) недійсним, належить до предмету доказування у даній справі.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Правочином на підставі частини 1 статті 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).
Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Приписами пункту 3 частини 1 статті 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.
Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.
Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.07.2017 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нежитлових приміщень №к-132. Розділ 8 даного договору містить умови щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, у тому числі спірні пункти 8.3, 8.4 та 8.7 договору.
З матеріалів справи вбачається, що сторони на власний на розсуд визначили і погодили всі умови договору. Доказів заперечень позивача при укладенні договору, в частині спірних пунктів 8.3, 8.4 та 8.7 договору, як і доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією внести зміни до договору, в частині цих пунктів договору, позивачем суду не надано, а матеріали справи таких доказів не містять.
Згідно з пунктом 8.3 договору, у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.
За умовами пункту 8.4 договору, у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Пунктом 8.7 договору встановлено, що у випадку нецільового використання приміщень орендар сплачує на користь орендодавця штраф у подвійному розмірі від суми орендної плати за весь період нецільового використання приміщень.
Передбачена наведеними пунктами договору відповідальність за порушення зобов`язань за договором, узгоджується з нормами чинного законодавства, а саме.
Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частин 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (частина 1 статті 218 ГК України).
Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За приписами статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Вказана норма статті 231 ГК України не є імперативною, що надає змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що фактично і було здійснено сторонами при визначенні відповідальності, закріпленої у пунктах 8.3, 8.4, 8.7 договору.
Таким чином, твердження позивача про те, що пункти 8.3, 8.4 та 8.7 договору суперечать загальним засадам справедливості, добросовісності, розумності, а отже не відповідають положенням статей 3, 509 ЦК України, правомірно відхилені місцевим господарським судом як безпідставні, оскільки договір укладено сторонами відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України, при цьому узгоджені сторонами спірні пункти договору не суперечать нормам чинного законодавства.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що пунктами 8.3, 8.4 договору на орендаря покладено штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, в той час як на орендодавця, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, штрафних санкцій не покладено. До того ж, як вірно встановлено місцевим господарським судом, згідно з пунктом 8.1 договору, при невиконанні або неналежному виконанні зобов`язань за цією угодою винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки в повному обсязі згідно чинного законодавства України; пунктом 8.9 договору передбачено відповідальність орендодавця за неналежну роботу систем тепло-, енерго- та водопостачання, телефонних ліній, інших комунікацій, які знаходяться не в приміщеннях, а тільки підведені до приміщень.
Посилання позивача на те, що оплата штрафних санкцій не є одним із статутних завдань політичної партії, тобто виконання пунктів 8.3 та 8.4 суперечить статті 14 Закону України "Про політичні партії в України" призведе до нецільового використання бюджетних коштів, правомірно відхилені судом першої інстанції як безпідставні та необґрунтовані з огляду на таке.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про політичні партії в України" політичні партії провадять свою діяльність відповідно до Конституції України, цього Закону, а також інших законів України та згідно із партійним статутом, прийнятим у визначеному цим Законом порядку.
За приписами частини 1, пункту 2 частини 3 статті 14 Закону України "Про політичні партії в України" держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Надання матеріальної та фінансової підтримки політичним партіям здійснюється у формі: 1) внесків на підтримку партій; 2) державного фінансування статутної діяльності політичних партій у порядку, встановленому цим та іншими законами України.
З моменту реєстрації політичної партії у визначеному законом порядку вона набуває статусу юридичної особи (частина 2 статті 11 Закону України "Про політичні партії в України").
Частиною 1 статті 95 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Законодавством України презюмується, що усі політичні партії в Україні під час своєї діяльності, повинні діяти добросовісно, розумно та належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.
У разі ж порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені договором або законом (частина 1 статті 611 ЦК України, частина 2 статті 193 ГК України).
Таким чином, вжиття юридичною особою (зокрема, політичною партією) усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання за договором, виключає настання наслідків порушення зобов`язання.
Суд першої інстанції також звернув увагу, що стягнення заборгованості по сплаті орендних платежів, а також інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, за договором оренди нежитлових приміщень від 25.07.2017 №к-132 було предметом спору між сторонами у справах №910/13704/21 та №910/4719/23.
Доводи позивача стосовно визнання недійсним пункту 8.7 договору, у зв`язку з карантинними обмеженнями та введенням воєнного стану на всій території України, обґрунтовано відхилені місцевим господарським судом як безпідставні, оскільки цим пунктом договору встановлено, що штраф покладається на орендаря лише у випадку нецільового використання орендованих приміщень, з чим також погоджується судова колегія.
Карантині обмеження, запроваджені з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, та введення воєнного стану на усій території України могли вплинути лише на невикористання (часткове невикористання) у певний період орендованих приміщення, а не на цільове чи нецільове використання орендованих приміщень.
Колегія суддів вважає вірними висновки місцевого господарського суду, що оскільки пункти 8.3, 8.4, 8.7 договору не суперечить положенням статті 203 ЦК України та іншим вимогам чинного законодавства, підстави для визнання таких пунктів договору недійсними відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України відсутні.
Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Партії задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на Партію.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська Солідарність" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі №910/12525/23 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Політичну партію "Європейська Солідарність".
4. Матеріали справи №910/12525/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано - 13.03.2024.

Головуючий суддя                                                                      Л.Г. Сітайло 

Судді                                                                                          С.І. Буравльов

                                                                                          В.В. Шапран