Справа № 464/3700/22                                Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М. 
Провадження № 22-ц/811/1834/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н. П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: О.О. Гай
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
                                               в с т а н о в и в: 
       22 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартою АДРЕСА_1 , шляхом вселення до даної квартири та передачі йому ключів від неї. 
Позов обґрунтовував тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (його мамою) 25.04.1998 року було укадено шлюб. Після укладення шлюбу батьки відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 надали його батькам для проживання квартиру АДРЕСА_2 , з 2004 року він зареєстрований за вказаною адресою. Окрім нього, по АДРЕСА_3 зареєстровані його батько (відповідач), ОСОБА_3 (брат відповідача) та ОСОБА_4 (племінник відповідача). У 2012 році шлюб між його батьками було розірвано, після розірвання шлюбу він з мамою ОСОБА_5 переїхали проживати до її батьків за адресою АДРЕСА_4 , а батько (відповідача) переїхав в місто Тернопіль. З 2013 року до 2018 року він був змушений переїжджати на тимчасове місце проживання за місцем своєї реєстрації у квкартиру АДРЕСА_5 , оскільки ОСОБА_6 (бабуся по лінії мами) чинила на нього тиск щодо переїзду за місцем його реєстрації. Однак, до квартири АДРЕСА_1 його не допускають, ключів не надають. У спірній квартирі на даний час ніхто не проживає, оскільки його батько (відповідач) проживає у м. Тернопіль, а його дядько із сином переїхали до Великобританії. Враховуючи дані обставини, відсутність місця проживання, постійний тиск родичів щодо місця його проживання, неможливість налагодити особисте життя, просив позов задоволити.
02.11.2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син ОСОБА_1 , який згодом був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 . Протягом тривалого часу відповідача разом із батьками проживав за адресою АДРЕСА_3 . Рішенням Сихівського районного суду м.Льовва від 08.10.2012 шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано. Ще до розірвання шлюбу, а саме в серпні 2012 року ОСОБА_5 забрала сина ОСОБА_1 та переїхала жити до своїх батьків за адресою АДРЕСА_4 . Із 2012 року по даний час відповідач у спірній квартирі не проживає, жодних його особистих речей у квартирі немає, він не приймає участі в оплаті послуг на її утримання. Після досягнення повноліття відповідач у квартиру АДРЕСА_1 вселитися не намагався, не вважав її своїм постійним місцем проживання, не проявляв до неї жодного інтересу. Враховуючи тривале непроживання у квартирі та відсутність домовленості між наймачами квартири про порядок користування квартирою, вважає, що відповідач втратив право на користування нею, а тому просив зустрічний позов задоволити.
Оскаржуваним рішенням у задоволенні первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задоволено.
Визнано ОСОБА_1  таким, що втратив право користування квартирою   АДРЕСА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2  992 грн 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
Зазначає, що рішення суду є незаконним та таким, що прийняте без дотримання норм матеріального та процесуального права. Вважає, що відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції не врахував ст. 114 та ст. 156 ЖК УРСР. Апелянт вважає, що оскільки він постійно проживав із ОСОБА_7 , наймачем житлового приміщення, як член її сім`ї, то йому належить право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем цього приміщення. Не погоджується позивач із твердженням суду про те, що після досягнення ним повноліття не намагався вселитися у спірну квартиру, оскільки неодноразово приходив до квартири, однак його туди не впускали. Щодо задоволення зустрічного позову скаржник зазначив, що він не має житла у власності, у якому би міг проживати та наявних доходів для реалізації свого права на житло. Вважає, що при вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає загальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. 
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.
У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 –  ОСОБА_8 проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. ОСОБА_1 та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Частиною 3 статті 71 Житлового кодексу визначений перелік поважних причин за яких за особою зберігається право на користування жилим приміщенням. Зокрема, такими є: 1) призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призов офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасовий виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзд у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзд для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно з роз`ясненнями, що містить п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат, кухні, комунальних вигод, житловою площею 32,31 кв.м, вказана квартира належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова.
Згідно ордеру на житлове приміщення № 002572 від 01 грудня 2003 року, виданого Галицькою районною адміністрацією, ОСОБА_7 було надано право на вселення у квартиру АДРЕСА_1  в складі сім`ї чотири особи - вона, чоловік ОСОБА_9 та двоє синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідач).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 26 червня 2018 Сихівським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_5 .
З 09 лютого 2004 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі  АДРЕСА_1 , як член сім`ї відповідача ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи, доводи первісного позову зводяться до того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у доступі до спірної квартири. Зважаючи на таку позицію, у ході розгляду справи позивачем мав бути доведений, як факт наявності зазначених перешкод, так і те, що такі перешкоди створюються саме відповідачем. В той же час жодної з наведених обставин належним чином позивачем ОСОБА_1 доведено не було.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем за первісним позовом не надано суду доказів, які б свідчили про чинення йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . З часу набуття повноліття та права самостійно визначати власне місце проживання позивач ОСОБА_1 не вселявся у спірну квартиру, не звертався ні до суду, ні до правоохоронних органів з приводу чинення йому перешкод у вселенні у спірну квартиру. 
Як вбачається з акту від 21.10.2022 року, складеного комісією ТзОВ «Стимул Сихів», ОСОБА_1 , 1998 року народження, зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , не проживає за місцем реєстрації більше 10 років.
Враховуючи, що позивач за первісним позовом на довів належними доказами, що його непроживання у спірній квартирі понад встановлений законом строк зумовлене поважними причинами, за відсутності підстав збереження за ним права на проживання у жилому приміщенні, передбачених ч.3 ст.71 Житлового кодексу України, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
   Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий:         Н.П. Крайник 

Судді:                        Я.А. Левик

                        М.М. Шандра