ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

                                                                               
м. Чернівці
справа № 
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        а О. О.
суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.
секретар Тодоряк Г. Д.
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Ляху Г. О.
ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Просив:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики від 15 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 4000 доларів США, трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 31 долар США 56 центів та штрафу в розмірі 50 000 гривень.
- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики від 16 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 2500 доларів США, 10 процентів за користування позиченими грошовими коштами за період з 16 грудня 2021 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 2500 доларів США та трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 19 доларів США 73 центи.
Посилався на те, що 15 грудня 2021 року позивач уклав із відповідачем договір позики. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу позику в сумі 109 200 гривень, що становила еквівалент 4000 доларів США строком до 15 червня 2022 року. Також умовами такого договору передбачений штраф в сумі 50 000 гривень у випадку несплати боргу в строк більше ніж на 2 місяці.
Відповідач в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2021 року щодо повернення отриманої позики не виконав.
16 грудня 2021 року позивач надав відповідачу позику в сумі 2500 доларів США строком до 16 червня 2022 року, про що останній написав власноручно розписку. Умовами вказаного договору позики встановлено щомісячну сплату процентів за користування позикою в розмірі 10 відсотків від позиченої суми. 
Відповідач в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики від 16 грудня 2021 року не виконав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 4000 доларів США, трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 28 доларів США та штрафу в розмірі 50 000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 16 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 2500 доларів США, десяти відсотків за користування позиченими грошовими коштами за період з 16 грудня 2021 року по 16 червня 2022 року в розмірі 1500 доларів США та трьох відсотків річних за період з 17 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 17 доларів США.
В решті позовних вимог відмовлено.
Суд вважав доведеним той факт, що між сторонами 15 грудня 2021 року був укладений договір позики, який був підписаний обома сторонами, за яким позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 позику, а останній зобов`язався повернути її до 15 червня 2022 року в сумі 4000 доларів США в гривневому еквіваленті на момент повернення.
У зв`язку з тим, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику в сумі 4000 доларів США за договором позики від 15 грудня 2021 року в обумовлений сторонами строк, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором, яка складається з основного боргу в розмірі 4000 доларів США, штрафу в розмірі 50000 гривень та трьох відсотків річних за період з 15 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року в розмірі 28 доларів США.
У зв`язку з тим, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику в сумі 2500 доларів США за договором позики від 16 грудня 2021 року в обумовлений сторонами строк, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми заборгованості, а також процентів за користування позикою та трьох відсотків річних.
Нарахування визначених договором 10 процентів за користування позикою після 16 червня 2022 року суперечить вимогам частини 1 статті 1048 ЦК України, у зв`язку із чим з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму заборгованості за процентами за користування позиченими грошовими коштами за період з 16 грудня 2021 року по 16 червня 2022 року, що становить 1500 доларів США.
Також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 16 грудня 2021 року за період з 17 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року (час звернення до суду) в розмірі 17 доларів США.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що предметом договору позики від 15 грудня 2021 року була грошова сума в гривні, а не в доларах США.
Штраф в сумі 50 000 є неправомірним та суперечить вимогам закону.
Договір позики від 15 грудня 2021 року є неукладеним, оскільки відповідач такий договір не підписував, а отже сторони не дійшли домовленості щодо його істотних умов.
ОСОБА_2 вважає, що відсотки за договором позики від 16 грудня 2021 року є несправедливими та такі відсотки необхідно зменшити.
Позивач не довів належними доказами свої витрати на правничу допомогу. Зокрема, не надав детальний опис робіт, виконаних адвокатом в рахунок надання послуг з правничої допомоги. Клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з відповідними доказами не було надіслано відповідачу.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилається на те, що вимога позивача щодо повернення гривневого еквіваленту 4000 доларів США на момент повернення, а не 109 200 гривень, є правомірною з огляду на домовленість сторін у договорі позики від 15 грудня 2021 року.
Розмір і порядок оплати процентів за користування позикою встановлюється відповідним договором. Законодавством не заборонено застосування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за договором позики.
Договір позики від 15 грудня 2021 року є укладеним в письмовій формі, про що свідчить підпис відповідача.
В матеріалах справи міститься клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у якому зазначений опис робіт на професійну правничу допомогу із вказівкою на зміст виконаної роботи та затрачений час.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
15 грудня 2021 року сторони уклали договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 позику строком до 15 червня 2022 року.
Пунктом 1.2 договору позики від 15 грудня 2021 року передбачено, що предметом позики є грошові кошти в сумі 109 200 гривень, що на момент підписання цього договору становить еквівалент згідно комерційного курсу продажу валюти АТ «Укрексімбанк» 4000 доларів США.
Пунктом 1.2 договору позики від 15 грудня 2021 року передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позику в сумі 4000 доларів США в гривневому еквіваленті на момент повернення по комерційному курсу продажу валюти в АТ «Укрексімбанк».
Згідно з пунктом 2.2 договору позики від 15 грудня 2021 року позичальник зобов`язується повертати суму позики щомісячними разовими платежами в сумі в гривневому еквіваленті 250 доларів США на момент повернення згідно комерційного курсу продажу валюти АТ «Укрексімбанк».
Пунктами 3.1, 3.2 вказаного договору передбачено, що позикодавець передав всю суму позики позичальнику під час підписання даного договору. Підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання позики від позикодавця у повному обсязі.
Умовами пункту 4.4 договору позики передбачено, що у разі протермінування оплати більше ніж на 2 місяці, позичальник оплачує позикодавцю штраф в розмірі 50 000 гривень (а.с.110-111).
16 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали договір позики, про що свідчить відповідна розписка останнього. За умовами такого договору відповідач отримав позику в сумі 2500 доларів США строком до 16 червня 2022 року зі щомісячною сплатою процентів в розмірі 10 відсотків від позиченої суми за користування позикою (а.с.53).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Щодо оцінки доказів
З рішення суду першої інстанції вбачається, що суд при встановленні обставин щодо укладення договорів позики помилково послався на показання свідків. 
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що встановлено частиною першою статті 218 ЦК України.
Зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині 2 статті 937, частині 3 статті 949 цього Кодексу).
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина 1 статті 1051 ЦК України).
Отже, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які заперечують факт отримання коштів чи їх повернення.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/2462/16-ц.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За таких обставин суд першої інстанції помилково посилався у своєму рішенні на показання свідків, оскільки такі докази є недопустимими.
Щодо стягнення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2021 року
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2021 року. Однак суд помилково стягнув суму борг в доларах США. 
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц
З умов договору позики від 15 грудня 2021 року вбачається, що сторони дійшли згоди, що валюта зобов`язання за таким договором є гривня та додатково визначили еквівалент такої суми у доларах США (пункти 1.2, 1.3 договору позики).
Курс продажу валюти в АТ «Укрексімбанк» станом на 28 грудня 2023 року складає 38 гривень 35 копійок.
З огляду на зобов`язання позичальника повернути позику в сумі 4000 доларів США в гривневому еквіваленті на момент повернення по комерційному курсу продажу валюту в АТ «Укрексімбанк» (пункт 1.3 договору позики), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 153 400 гривень (4000х38,35= 153 400).
Помилковим є висновок суду першої інстанції про можливість стягнення трьох процентів річних внаслідок невиконання умов договору позики від 15 грудня 2021 року та штрафу в сумі 50 000 гривень.
Згідно з частинами 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжує діяти на день ухвалення постанови апеляційним судом.
З огляду на вказані норми колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача трьох процентів річних за період з 15 червня по 7 вересня 2022 року не відповідає вимогам закону.
Крім того, право позивача на нарахування штрафу в сумі 50 000 гривень виникло 16 березня 2022 року, після прострочення на 2 місяці сплати щомісячного платежу відповідно до пункту 2.2 договору позики, який підлягав сплаті до 15 січня 2022 року. Отже, право на нарахування штрафу виникло у позивача у період дії в Україні воєнного стану та підлягає списанню позикодавцем.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що договір позики від 15 грудня 2021 року є неукладеним, оскільки відповідач такий договір не підписував, а отже сторони не дійшли домовленості щодо його істотних умов.
На підтвердження факту укладення договору позики між сторонами від 15 грудня 2021 року та передачі відповідачу грошей, позивач надав суду оригінал підписаного сторонами договору позики від 15 грудня 2021 року.
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідач належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення договору позики від 15 грудня 2021 року та викладені у ньому умови, суду не надав. 
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію правомірності договору позики.
Щодо стягнення заборгованості за договором позики від 16 грудня 2021 року
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.
Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора(частина четверта статті 545 ЦК України).
Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.
У частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.
Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №361/7897/19.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 16 грудня 2021 року в сумі 2500 доларів США та відсотків в сумі 1500 доларів США за період з 16 грудня 2021 року по 16 червня 2022 року.
З умов договору позики від 16 грудня 2021 року вбачається, що сторони дійшли згоди, що валюта зобов`язання за таким договором є долар США, а тому суд першої інстанції правомірно стягнув борг в доларах США.
Колегія суддів вважає помилковим аргумент ОСОБА_2 про несправедливість розміру відсотків за договором позики від 16 грудня 2021 року та необхідність їх зменшити.
Судом встановлено, що розмір та порядок одержання процентів встановлено договором позики від 16 грудня 2021 року.
Аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про стягнення процентів за договором позики повинен був зменшити їх розмір є помилковим.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 є помилковим з огляду на те, що у вказаній постанові суд зазначив про можливість зменшення неустойки, штрафу, процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, а не відсотків за користування позиченими коштами відповідно до статті 1048 ЦК України.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в частині стягнення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2021 року слід змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 15 грудня 2021 року, який складається з основного боргу в розмірі 153 400 гривень.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року в частині стягнення трьох відсотків річних внаслідок невиконання умов договорів позики від 15 та 16 грудня 2021 року та штрафу за договором позики від 15 грудня 2021 року слід скасувати.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних внаслідок невиконання умов договорів позики від 15 та 16 грудня 2021 року та штрафу за договором позики від 15 грудня 2021 року слід відмовити.
В решті рішення слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Щодо розподілу витрат, понесених на оплату судового збору
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення позову на загальну суму 243 361 гривня 25 копійок. (153400 + (2500+1500)х 37,6194)=153400+ 150 477,6= 303877,6). Вказана сума складає 75,22 процента від ціни позову (403 963 гривні 8 копійок).
З квитанції від 9 вересня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 4 039 гривень 63 копійки (а.с.21).
ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 3038 гривень 61 копійка
З квитанції від 30 жовтня 2023 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 6059 гривень 45 копійок (а.с.142).
ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 1501 гривні 53 копійки.
Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  слід стягнути 1537 гривень 08 копійок в рахунок відшкодування судових витрат (3038,61-1501,53= 1537,08).
Щодо розподілу витрат, понесених на оплату послуг з надання правничої допомоги
Згідно з частиною 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції з клопотанням про відшкодування судових витрат, понесених ним на оплату послуг з надання правничої допомоги. До вказаного клопотання були додані копія договору-доручення про надання правової допомоги, копія акту виконаних робіт та квитанції про оплату зазначених послуг.
В матеріалах справи відсутні підтвердження надсилання (надання) копій вказаних вище доказів відповідачу.
Встановивши порушення установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідача) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу (докази), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 308/7190/21.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково. 
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року в частині стягнення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2021 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2021 року, яка складається з основного боргу в розмірі 153 400 (сто п`ятдесят три тисячі чотириста) гривень.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за договорами позики від 15 та 16 грудня 2021 року та штрафу за порушення зобов`язань за договором позики від 15 грудня 2021 року скасувати.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за договорами позики від 15 та 16 грудня 2021 року та штрафу за порушення зобов`язань за договором позики від 15 грудня 2021 року відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1537 (одну тисячу п`ятсот тридцять сім) гривень 08 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання правничої допомоги, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 29 грудня 2023 року.

Головуючий                                           Олександр ОДИНАК

Судді:                                               Мирослава КУЛЯНДА

                                       Наталія ПОЛОВІНКІНА