ПОСТАНОВА                                                                                                 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 638/14609/18
провадження № 61-4372св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», про визнання частково недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов`язань
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Оганезова Олега Автанділовича на рішення Дзержинського районного суду                              м. Харкова від 26 вересня 2022 року у складі судді Штих Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір про передачу активів та кредитних зобов`язань від Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») № 2258, посвідчений 30 червня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є., укладений між ТОВ «Укрпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк», в частині передачі прав за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № 556/ФКВ-07 та за іпотечним договором, посвідченим 22 серпня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В. за реєстровим номером 3147, на користь ПАТ «Дельта Банк».
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 22 серпня                    2007 року між ним і ТОВ «Укрпромбанк» був укладений кредитний договір                                     № 556/ФКВ-07, за умовами якого йому надано кредит у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 54 000,00 дол. США на поточні потреби, зі сплатою 13,80 % річних за користування кредитом, строком до 20 серпня 2010 року. 
 
Того ж дня для забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором між ним і ТОВ «Укрпромбанк» був укладений іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - нежитлове приміщення напівпідвалу № 61а-2, 61а-3, 61а-5 в літ. «А-6», загальною площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
23 серпня 2018 року він дізнався про те, що 19 грудня 2012 року було зареєстровано обтяження на предмет іпотеки на користь нового іпотекодержателя - ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» № 2258.
 
Вважає, що договір про передачу активів містить безумовні ознаки договору факторингу. Вказує, що на час укладання оспорюваного правочину існували обмеження щодо укладання такого договору, встановлені пунктом 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого чинним на той час розпорядженням Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. На його думку, у ПАТ «Дельта Банк» не було підстав набуття прав і обов`язків як нового кредитора, так і іпотекодержателя за кредитним та іпотечним договорами.
 
Крім того, зазначав, що витяг з додатка 2 до договору про передачу активів, на який посилається ПАТ «Дельта Банк», що є в матеріалах справи та який визначає перелік активів, переданих від ТОВ «Укрпромбанку» до ПАТ «Дельта Банк», не оформлений належним чином, а отже, є неналежним доказом у справі. У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Дзержинський районний суд м. Харкова рішенням від 26 вересня 2022 року позов залишив без задоволення.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення необґрунтованістю заявлених вимог.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Харківський апеляційний суд постановою від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , залишив без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2022 року залишив без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Оганезов О. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дзержинського районного суду  м. Харкова від 26 вересня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 та постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13, від 11 липня 2018 року у справі     № 161/16891/15, від 05 червня 2019 року у справі № 362/499/15, від 04 вересня      2019 року у справі № 200/17577/14.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не витребували та не дослідили документів, які підтверджують факт укладення договору про передачу активів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
19 квітня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що 22 серпня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк»                             і ОСОБА_1  був укладений кредитний договір № 556/ФКВ-07, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 54 000,00 дол. США на поточні потреби, зі сплатою                                       13,80 % річних, строком до 20 серпня 2010 року.
 
Того ж дня для забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором між  ОСОБА_1  і ТОВ «Укрпромбанк» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В., реєстровий номер 3147,за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - нежитлове приміщення напівпідвалу № 61а-2, 61а-3, 61а-5 в літ. «А-6», загальною площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
13 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» і Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Соколовим О. Є., за умовами якого ТОВ «Укрпромбанк» в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, передав (відступив) на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком України, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанк» ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
 
У переліку кредитних та забезпечувальних договорів (додаток 2 до цього договору) зазначені, зокрема, кредитний договір від 22 серпня 2007 року № 556/ФКВ-07 та іпотечний договір від 22 серпня 2007 року, боржником за якими є ОСОБА_1 
 
21 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» був укладений договір № 755/К купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» передало на користь ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, в тому числі за кредитним договором, боржником за якими є ОСОБА_1 .
 
Також, 21 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В., згідно з яким, на умовах цього договору та договору від 21 вересня 2018 року № 755/К та на підставі протоколу електронного аукціону від 07 вересня 2018 року № UA-EA-2018-07-20-000211-b первісний іпотекодержатель (ПАТ «Дельта Банк») передав на користь нового іпотекодержателя (ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП») право вимоги за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року.
 
У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2020 року, укладеного між ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л. В., ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» відчужило на користь ОСОБА_3 нерухоме майно - нежитлове приміщення напівпідвалу                                 № 61а-2, 61а-3, 61а-5 в літ. «А-6», загальною площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки за іпотечним договором                                     від 22 серпня 2007 року).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті                              203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора                                         у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника     з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі                           № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) дала таку характеристику договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;                          е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.
 
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
 
Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
 
Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
 
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
 
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
 
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
 
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
 
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду                            від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
 
При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
 
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                                     від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження                                 № 12-42гс22).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі                          № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
 
Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилася з раніше викладеним                                у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження                                 № 12-1гс21) висновком про можливість відступлення права вимоги за кредитним                     і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ,                                    а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
 
Установивши, що ОСОБА_1 не довів, що оспорюваний правочин укладений                   з порушенням норм закону, а також не довів наявність обставин, які відповідно до статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсним, суди попередніх інстанцій в цілому дійшли правильного висновку про відмову                             в задоволенні позову.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами того, що оспорюваний договір є договором факторингу, є необґрунтованими та спростовуються установленими                               у справі обставинами, згідно з якими оспорюваний правочин за правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду         від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20). 
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до неправильного тлумачення заявником вищенаведених правових норм                                         і необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції                             є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це входить до його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
                                                                                                 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оганезова Олега Автанділовича залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,    є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| М. Ю. Тітов