справа № 759/17914/21
головуючий у суді І інстанції П`ятничук І.В.
провадження № 22-ц/824/8738/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
13 грудня 2023 року                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання: Лазоренко Л.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
У серпні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до Святошинського районного суду міста Києва з указаним позовом, у якому просили:
визнати право позивачів на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , 
зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 01 серпня 1984 року по 02 травня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 
Під час спільного проживання ними придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2008 року, право власності на яку оформлено на ОСОБА_5 . 
Після придбання квартири ОСОБА_5 уклав з АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 22033131904 на споживчі цілі у розмірі                              99 960 доларів США.
На забезпечення виконання умов кредитного договору 09 жовтня 2008 року року укладений договір іпотеки та надано в іпотеку банку нерухоме майна, а саме: спірну квартиру. Після придбання квартири позивачі по теперішній час проживають у квартирі. 
Зазначили, що рішенням суду від 30 листопада 2010 року кредитний договір № 22033131904 розірвано та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу у розмірі 1 016 110 грн 41 коп. 
У ході виконавчих дій спірну квартиру виставлено на торги і в результаті передано у власність АТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі свідоцтва від 27 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. 
 
Вказали, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року у справі № 759/12097/13 задоволено позові вимоги банку в частині виселення позивачів та ОСОБА_5 зі спірної квартири. 
Проте з 2012 року позивачів не виселяли у судовому порядку і вони також у добровільному порядку не виселялись зі спірної квартири. 
Крім того вказали, що 30 червня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Маматовою В.В. посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого новим власником спірної квартири став ОСОБА_4 .
 
Також позивачі посилаються на те, що вони мають право користування квартирою незалежно від того, що на теперішній час змінився власник квартири, оскільки іпотечна квартира придбана не за кредитні кошти і виселити їх без надання іншого житла ніхто не має право.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачами не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а також жоден із позивачів не є власником спірної квартири та знятий з реєстраційного обліку з 17 червня 2021 року на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року № 759/12097/13.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що :
однокімнатна квартира під АДРЕСА_1 придбана не за кредитні кошти;
положення частини 2 статті 109 ЖК УРСР, яка установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, яке придбане не за кредитні кошти;
рішення суду про виселення від 24 квітня 2014 року у справі № 759/12097/13-ц не містить посилань на постійне жиле приміщення, що надається взамін особам, яких виселяють; банком також не запропоновано такого житла замість іпотечної квартири;
станом на 17 червня 2021 року (дата зняття з реєстрації) рішення про виселення не було виконано, існувала заборона виселення. 
ОСОБА_1 не втратила права користування квартирою під АДРЕСА_1 та у відповідача (Святошинської РДА) не було законних підстав знімати її з реєстрації;
сам по собі факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього власника цього нерухомого майна та/або членів його сім`ї.
 
Від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Мельничук І.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Відзив обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , у якого відсутні будь-які зобов`язання перед апелянтом.
Право власності позивачів на вказану квартиру припинилося більше ніж за 10 років до придбання її відповідачем, адже вона набута шляхом прийняття її у власність під час примусової реалізації (торгів) АТ «Райффайзен Банк», однак через різні судові процеси і обтяження, зокрема заборони на виселення позивачі проживали у ній. Позивачі продовжують оскаржувати будь-які процесуальні дії та, зловживаючи процесуальними правами, заявляють безпідставні позови.
Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
 
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кочмарьова Т.С. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Мельничук І.В. у судовому засіданні просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами справи. Зазначили, що додаткових клопотань не мають, апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримують у повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року оскаржується лише ОСОБА_1 , тому оскаржуване рішення в апеляційному порядку переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Спірні правовідносини виникли між сторонами справи стосовно захисту права користування позивача квартирою  АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині 4 статті 9 ЖК України та у статті 321 ЦК України.
Отже, виходячи зі статті 47 Конституції України, передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.
Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі, заява № 58255/00, пункт 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом, позивачі посилалися на те, що з липня 2008 року по теперішній час у спірній квартирі проживає зокрема  ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю внаслідок психічного розладу і потребує постійного догляду.
З матеріалів справи вбачається, що 09 жовтня 2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 22033131904 про надання кредиту у сумі 99 960 доларів США, строком на 120 місяців на споживчі цілі.
На забезпечення виконання умов кредитного договору 09 жовтня 2008 року року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки № 2116 та надано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Реєстру Територіальної громади м. Києва  ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_2 , з 15 липня 2008 року по 17 червня 2021 року (а.с. 137).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада               2010 року у справі № 2-2772/2010 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1 016 110 грн 41 коп боргу по кредитному договору та судові витрати.
23 травня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського району у м. Києві винесено постанову серії                     ВП № 29081938 про передачу майна - спірної квартири стягувачу - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у рахунок погашення боргу ОСОБА_5 .
За фактом такої передачі державним виконавцем складено акт                            від 23 травня 2012 року.
27 червня 2012 року приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. видано свідоцтво про право власності ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 126).
 
26 березня 2013 року державним реєстратором здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Київською регіональною дирекцією ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі дублікату свідоцтва, серії та номер 16 від 04 січня 2013 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                    Верповською О. В.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року у цивільній справі № 759/12097/13-ц задоволено позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 ,   ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_3 (а.с. 122-123).
Зі змісту указаного рішення суду вбачається, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що судове рішення, яке набрало законної сили, про виселення є самостійною підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року залишено без змін (а.с. 124-125).
17 червня 2021 року представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Свиридов І.Б. звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Святошинської РДА в м. Києві для зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2014 року у цивільній справі № 759/12097/13-ц, що підтверджується відповіддю Святошинської РДА в м. Києві з додатками (а.с. 117-137).
Постановою головного державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві від 29 вересня 2021 року у ВП 66821916 щодо виконання виконавчого листа № 759/12097/13-ц, виданого 10 вересня 2021 року, про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_3 , повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 104).
Підставою повернення виконавчого документа у постанові зазначено ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року № 759/6680/14-ц, якою заборонено Святошинському ВДВС у м. Києві вчиняти дії щодо виселення з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .
За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, які можуть використовуватися при здійсненні судочинства на підставі статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі № 759/6680/14-ц заборонено відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у м. Києві вчиняти дії по виселенню з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . 
Відомості щодо оскарження банком указаної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.
Отже, з моменту придбання спірної квартири позивач ОСОБА_6 проживала в ній та була зареєстрована 15 липня 2008 року.
Позивач ОСОБА_6 продовжила проживати у спірній квартирі, була у ній зареєстрована і після 23 травня 2012 року, а саме моменту коли державним виконавцем спірна квартира була передана стягувачу - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у рахунок погашення боргу ОСОБА_5 .    
Продовжила позивач ОСОБА_6 проживати у спірній квартирі і після зняття її з реєстрації 17 червня 2021 року.
 
30 червня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Маматовою В.В., відповідно до якого банк передав у власність ОСОБА_4 нерухоме майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 81-86).
У пункті 1.3 указаного договору зазначено, що до укладення договору, нерухоме майно було оглянути покупцем. Недоліків чи дефектів, які перешкоджають його використанню за цільовим призначенням на момент огляду виявлено не було. Претензій до продавця щодо якісних характеристик та стану нерухомого майна на момент укладання договору покупець не має. Нерухоме майно повністю відповідає цілям покупця і він приймає нерухоме майно в існуючому стані.
У пункті 6.2 цього договору сторони засвідчили, що на момент укладення цього договору, окрім обставин, які визначені в пункті 6.6 цього договору, не існують їм невідомі обставини, які можуть негативним чином вплинути на стан виконання ними зобов`язань за цим договором.
Пунктом 6.6 цього договору визначено, що покупець (відповідач у цій справі - ОСОБА_4 ) підтверджує та засвідчує, що йому відомо, що:
на момент підписання цього договору нерухоме майно є предметом судових спорів;
в нерухомому майні зареєстровані та проживають попередні власники нерухомого майна.
Крім того, 30 червня 2021 року сторонами договору: АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 підписаний акт приймання-передачі до указаного договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до пункту 1 якого нерухоме майно знаходиться у належному технічному та санітарному стані та є придатним для використання його за цільовим призначенням, - у покупця відсутні будь-які претензії до продавця (а.с. 87).
Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 759/12097/13-ц відмовлено у задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дублікату виконавчого листа № 759/12097/13-ц та про поновлення строку для пред`явлення його до виконання (а.с. 106-108).
Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про заміну сторони правонаступником у справі № 759/12097/13-ц (про виселення позивачів) відмовлено.
Зі змісту указаної постанови вбачається, що підставою для відмови у задоволені заяви ОСОБА_4 є те, що він набув право власності на квартиру на підставі правочину і у нього виникли права і обов`язки щодо цієї квартири саме з моменту укладення договору купівлі-продажу. ОСОБА_4 не замінив стягувача у правовідносинах щодо цієї квартири і до нього не перейшли права АТ «Райффайзен Банк», які існували у банку до відчуження квартири.
Указані обставини свідчать про те, що АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого у правовідносинах щодо виселення ОСОБА_6 зі спірної квартири  ОСОБА_4 не являється, до видачі судом дублікату виконавчого листа у справі № 759/12097/13-ц або до віднайдення оригіналу такого виконавчого листа, який за доводами банку є втраченим, не має можливості ініціювати примусове виконання рішення суду про виселення зокрема ОСОБА_6 .
Підсумовуючи, судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 продовжила проживати у спірній квартирі і на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року про її виселення виконане не було і про це, з урахуванням зазначених пунктів договору купівлі-продажу та змісту акта приймання-передачі до нього було безумовно відомо відповідачу - ОСОБА_4 .
Отже, апеляційним судом встановлено наявність достатніх та триваючих зв`язків позивача ОСОБА_6 із конкретним місцем, а саме:  квартирою АДРЕСА_1 .
З грудня 2021 року позивач у спірній квартирі не проживає, оскільки була примусово виселена невідомими особами, про що нею вказано у клопотанні від 08 липня 2022 року, до якого додано Витяг Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 112). Як вбачається з Витягу за заявою позивачів внесені відомості про вчинення кримінальних  правопорушень, передбачених статтею 356, частиною 1 статті 185, частиною  1 статті 186 КК України.  
Доказів щодо звернення до суду для захисту свого права власності на спірну квартиру відповідачем  ОСОБА_4 не надано.
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 є особою з інвалідністю ІІ групи та докази щодо наявності у неї іншого житла відсутні.
Слушними є доводи відповідача, які він виклав у відзиві, про те, що право власності позивачів на вказану квартиру припинилося більше ніж за 10 років до придбання її відповідачем.
Однак увесь цей час  ОСОБА_6 постійно проживала у спірній квартирі та не була виселена з такої, а рішення суду про її виселення у примусовому порядку до теперішнього часу так і не виконане.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення в тому числі є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;                         3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
На підставі викладеного, враховуючи наявні у матеріалах справи докази та встановлені обставини, колегія суддів вважає доведеним факт тривалого часу проживання позивача ОСОБА_6 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, що в свою чергу є достатньою підставою для того, щоб вважати, що її право на користування житлом таким, що підлягає захисту, незалежно від особи власника.
Таким чином, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права на користування спірною квартирою.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , то апеляційний суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Відповідно до пункту 35 Постанови Кабінету Міністрів України  від                     07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник) подає: заяву за формою згідно з додатками; паспортний документ особи; документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, зокрема рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання за особою права користування житловим приміщенням.  
В силу наведеної норми позивач повинен звертатися до органу реєстрації з вказаними вимогами, а   суд не вправі підміняти функції державних органів (органів реєстрації), на які покладені обов`язки з реєстрації місця проживання громадян.
З огляду на це, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   про зобов`язання вчинити дії ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині з інших правових підстав.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати з ухваленням нового судового рішення.
Визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог  ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Повне судове рішення складено 28 грудня 2023 року.
 
Головуючий                                                                             Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                   Р.В. Березовенко
 
                                                                                         О.Ф. Лапчевська