СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року                                     м. Харків                        Справа № 917/1557/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя  Терещенко О.І.
без виклику сторін,
розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу  ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (вх. № 2450П/1) на рішення господарського суду Полтавської   області від 30.10.2023 у справі № 917/1557/23, прийняте у приміщенні господарського суду Полтавської області суддею Пушко І.І.
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 40121452, адреса: вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116)
до Фізичної особи-підприємця Бицюк Людмили Володимирівни (ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )
про стягнення 133 365,04 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулося до  господарського суду Полтавської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Бицюк Людмили Володимирівни про стягнення коштів в сумі 133365,04 грн за договором постачання природного газу №101/ПГ-2615-К від 19.07.2021, з яких: 68438,49 грн – пеня за період з 22.02.2022 по 22.11.2022; 7063,64 грн – 3% річних за період з 22.02.2022 по 22.11.2022; 57862,91 грн – інфляційні втрати за період 01.03.2022 по 31.10.2022. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором в частині своєчасності оплати отриманого природного газу.
Рішенням господарського суду Полтавської   області від 30.10.2023 у справі № 917/1557/23 позов задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бицюк Людмили Володимирівни (ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 40121452, адреса: вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116): 27375,40 грн пені; 7063,64 грн 3% річних; 57862,91 грн інфляційних втрат; 2 684, 00 грн судового збору.
В іншій частині вимог в позові відмовлено.
Ухвалюючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов`язання  з оплати поставленого природного газу за договором постачання природного газу №101/ПГ-2615-К від 19.07.2021, а також правильно розраховано розмір пені,  інфляційних,  3% річних, 
При цьому, господарський суд, застосував  положення статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 533 Цивільного кодексу України щодо зменшення розміру нарахованої до стягнення пені, зменшивши її розмір на 41   063,09 грн. та  взявши до уваги обставини незначного періоду прострочення, настання строку оплати заборгованості у перші місяці збройної російської агресії, повну оплату даної заборгованості відповідачем, відсутності доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням відповідачем оплати поставленого природного газу, здійснення підприємством відповідача  діяльності із задоволення потреб населення у харчуванні в умовах повномасштабного вторгнення військ Російської Федерації на територію України.
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, ТОВ «ГК «Нафтогаз України» звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 30.10.2023 у справі № 917/1557/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 41   063,09 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення пені в розмірі 41   063,09 грн. задовольнити у повному обсязі. Судові витрати за розгляд справи № 917/1557/23 покласти на відповідача у справі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд  дійшов помилкового висновку про наявність у відповідача поважної причини  прострочення заборгованості за договором постачання природного газу через  настання строку оплати такої заборгованості у перші місяці збройної російської агресії, незначний час прострочення та сплату її відповідачем на час розгляду справи в суді, у зв`язку з чим безпідставно зменшив суму заявленої позивачем до стягнення пені на 41063,09 грн. в порядку статей 551, 625 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
При цьому, позивач вказує на те, що факт військової агресії Російської Федерації проти України не може бути беззаперечним доказом наявності форс-мажору, за відсутності безпосереднього впливу на можливість здійснення оплати за Договором. Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно - наслідкового зв`язку неможливості виконання відповідачем зобов`язань за договором у зв`язку ізфактом військової агресії. Крім того,Полтавська область не входила в перелік громад, шо перебували в окупації або в зоні активних бойових дій.
При цьому, позивач вказує на те, що сторони у пункті 7.2 Договору у випадку настання форс-мажорних обставин передбачили необхідність повідомлення іншої Сторони протягом 3-х днів з моменту настання таких обставин, однак відповідач не повідомляв позивача  про настання форс- мажорних обставин, та матеріали справи не містять жодних доказів та повідомлень про неможливість виконання Стороною зобов`язань з договором,  однією з обов`язкових умов застосування статті 233 ГК України є дослідження судом майнового стану сторін - і боржника і кредитора, обставини, що обумовили прострочення, проте відповідач взагалі не надав жодного доказу на підтвердження свого майнового стану, наявності/відсутності коштів на рахунках, настання форс-мажорних обставин та взагалі не досліджувалися майнові інтереси сторін.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2023 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя – Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В., суддя Терещенко О.І. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (вх. № 2450П/1) на рішення господарського суду Полтавської   області від 30.10.2023 у справі № 917/1557/23.
Вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідачу встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2   статті 263 Господарського процесуального кодексу України, а також докази надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів апелянту.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених  статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Так, колегія суддів зазначає, що оскільки рішення місцевого господарського суду в частині стягнення 7063,64 грн 3% річних; 57862,91 грн інфляційних втрат не оскаржується в апеляційному порядку, судове рішення в цих частинах не переглядається.
Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено місцевим господарським судом, 19.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», постачальником, та Фізичною особою-підприємцем Бицюк Людмилою Володимирівною, споживачем, укладено договір постачання природного газу № 101/ПГ-2615-К (далі - Договір), відповідно до якого позивач зобов`язався поставити відповідачу природний газ, а відповідач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах Договору.
Оформлення приймання-передачі природного газу відбувається у відповідності до пунктів 2.1 - 2.10 Договору.
Приймання-передача газу, поставленого постачальником та прийнятого споживачем у розрахунковому періоді, оформлюється шляхом підписання та скріплення печаткою (за наявністю) акту приймання-передачі природного газу, в якому зазначається фактичні обсяги спожитого газу та його вартість (2.6 Договору).
Для складання акту приймання-передачі природного газу за підсумками розрахункового періоду постачальник використовує дані з Інформаційної платформи Оператора ГТС, не раніше 9 числа місяця наступного за розрахунковим періодом (2.7 Договору).
Постачальник направляє споживачу два примірника підписаного та скріпленого печаткою акту до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (2.8 Договору).
Споживач протягом 2 (двох) банківських днів з дати отримання актів приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений його печаткою (за наявності), або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі природного газу (2.9 Договору).
У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі природного газу, не надання письмового обґрунтованого заперечення проти підписання акту або у разі відмови споживача від підписання акту приймання-передачі природного газу до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим та узгодженим відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС, а вартість поставленого газу розраховується відповідно до умов Договору (2.10 Договору).
Відповідно до п. 3.1. Договору ціна   за 1 тис. куб. м газу протягом дії цього Договору, публікується/оприлюднюється Постачальником на офіційному сайті Постачальника відповідно до п. 4.4.6 цього Договору.
Ціна оприлюднена на сайті позивача за постанням https:// https://gas.ua/uk/business/tarijfs.
Відповідно до пунктів 3.7 та 3.9 Договору, оплата за Договором здійснюється Споживачем на рахунок Постачальника у наступні строки: 100% суми платежу за газ до 30 числа газового місяця, що передує розрахунковому періоду (газовому місяцю). Остаточний розрахунок по оплаті вартості фактично поставленого газу здійснюється до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, на підставі акту (актів) приймання-передачі природного газу.
Пунктом 6.2 Договору визначено, що в разі порушення споживачем порядку та строків оплати поставленого постачальником газу/інших платежів споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.
Про настання форс-мажорних обставин, термін їхньої дії та припинення Сторона, для якої вони наступили, сповіщає   іншу Сторону протягом трьох днів з моменту настання таких обставин. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання форс-мажорних обставин позбавляє сторону права посилатися на такі обставини (п. 7.2. Договору).
На виконання умов Договору, протягом липня 2021 - травня 2022 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 614 341,19 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу.
Акти приймання-передачі за вересень 2021-грудень 2021, квітень 2022-травень 2022 не підписані, але відповідно до п. 2.10 Договору у випадку не повернення Споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі природного газу, не надання письмового обґрунтованого заперечення проти підписання акту або у разі відмови Споживача від підписання акту приймання-передачі природного газу до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим та узгодженим відповідно до даних Інформаційної платформи оператора ГТС, а вартість поставленого газу розраховується відповідно до умов Договору.
Станом на момент звернення з позовною заявою до суду сума основного боргу сплачена, що визнається сторонами у справі.
Проте, позивач посилається на те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пунктів 3.7 та 3.9 Договору. 
Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Сума простроченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором остаточно сплачена 23.11.2022 року на суму 356   154,17 грн, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку та не заперечується відповідачем.
Отже, відповідач вважається таким, що прострочив грошове зобов`язання:
- з 22.02.2022 по 22.11.2022 за газ, поставлений позивачем у січні 2022 року;
- з 22.03.2022 по 21.09.2022 за газ, поставлений позивачем  у лютому 2022 року; 
-    з   21.04.2022 по 22.11.2022 за газ, поставлений позивачем у березні 2022 року;
-    з 21.05.2022 по 20.11.2022 за газ, поставлений позивачем у квітні 2022 року;
-    з 21.06.2022 по 22.11.2022 за газ, поставлений позивачем у травні 2022 року.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею  525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання  або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1  статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання, тому відсутність коштів у державного підприємства не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку своєчасного виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За приписами ст. 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання штрафні (господарські) санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). 
Пунктом 7.2. Договору сторони узгодили, що в разі порушення споживачем порядку та строків оплати поставленого постачальником газу/інших платежів споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.
Місцевий господарський суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в розмірі 68438,49 грн за період з 22.02.2022 по 22.11.2022 на суму боргу у розмірі 356   154,17 грн, визнав його арифметично правильним та документально обґрунтованим.
Щодо зменшення місцевим господарським судом розміру пені, колегія суддів виходить з такого.
Такі принципи, як  справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої    статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.
Крім того, правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності,  за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на досліджених доказах та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013  зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах  Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 18 березня 2020 у справі № 902/417/18 для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож, право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
Відповідно до положень статті   3, частини 3 статті    509 Цивільного кодексу України    загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
24.02.2022 Російською Федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України №2263-IX від 22.05.2022 “Про затвердження Указу Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні” в Україні введено воєнний стан.
Поряд з цим, строк оплати заборгованості за поставлений природний газ  настав в перші місяці збройної агресії Російської Федерації проти України.
Окрім цього, прострочення оплати заборгованості не носило тривалого характеру , і  відповідачем, хоча із простроченням, але виконано договірні зобов`язання в повному обсязі щодо оплати поставленого природного газу.
Крім того, заявлена до стягнення пеня становить фактично 19,22 % від заборгованості, тоді як  в матеріалах справи відсутні докази понесених позивачем збитків від неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань.
Поряд з цим, як  правомірно зауважив місцевий господарський суд,  в рамках даної справи вже задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача  3% річних,  які за своєю природою носять компенсаторний характер (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18), тобто спрямована на компенсацію  в певній мірі втрат позивача від прострочення.
Також, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач здійснює, зокрема, діяльність з роздрібної торгівлі хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах, тобто підприємство  відповідача виконує життєво важливі функції щодо задоволення нагальних потреб населення у харчуванні в умовах повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України. 
Отже, встановивши прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором, місцевий господарський суд врахував характер спірних правовідносин та встановлені у справі обставини введення на території України воєнного стану, нетривалий характер прострочення, повну сплату відповідачем  на час розгляду справи в суді першої інстанції заборгованості по Договору,  відсутність доказів понесення позивачем збитків у наслідок порушення відповідачем строків оплати поставленого природного газу та з метою збалансованості інтересів сторін правомірно скористався передбаченим законом правом на зменшення штрафних санкцій та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені.  
Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 916/2263/22 та від 910/1044/23.
При цьому обґрунтованість заявленої до стягнення суми основної  заборгованості та недоведеність відповідачем наявності форс-мажорних обставин як підстави для його звільнення  від відповідальності за порушення умов Договору не виключають передбачене ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 233 Господарського кодексу України право суду зменшити розмір штрафних санкцій за наявності виняткових обставин, які як наведено вище,  мають місце у спірних правовідносинах.  
Крім того, враховуючи, що пеня не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру не несе значного негативного наслідку  в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №903/486/22.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, зменшивши розмір заявленої до стягнення пені на  41   063,09 грн., повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування рішення в даній частині відсутні.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Полтавської   області від 30.10.2023 у справі № 917/1557/23 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської   області від 30.10.2023 у справі № 917/1557/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанови передбачені статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    М.М. Слободін

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк  

Суддя                                                                                           О.І. Терещенко