УХВАЛА

11 березня 2024 року 
м. Київ

справа № 420/2297/22
адміністративне провадження № К/990/6657/24 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду 
Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу Вищого антикорупційного суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі № 420/2297/22 за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Вищого антикорупційного суду, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Вищого антикорупційного суду у формі відмови надати за заявами від 16 листопада 2021 року та від 22 грудня 2021 року копії технічного запису судового засідання, копії журналу судового засідання від 08 листопада 2021 року у справі №991/6913/21, провадження №1-кс/991/7018/21, та копії письмових пояснень, заперечень, клопотань чи заяв прокурора, поданих в якості заперечень проти заявленого відводу прокурору у справі №991/6913/21, провадження № 1-кс/991/7018/21;
- зобов`язати Вищий антикорупційний суд надати за заявами від 16 листопада 2021 року та від 22 грудня 2021 року копії технічного запису судового засідання, копії журналу судового засідання від 08 листопада 2021 року у справі №991/6913/21, провадження № 1-кс/991/7018/21, та копії письмових пояснень, заперечень, клопотань чи заяв прокурора, поданих в якості заперечень проти заявленого відводу прокурору у справі № 991/6913/21, провадження №  1-кс/991/7018/21;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищого антикорупційного суду моральну шкоду, заподіяну через описану у позові незаконну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Вищого антикорупційного суду, у розмірі 10800 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо розгляду заяв ОСОБА_1 від 16 листопада 2021 року № 19493/21-Вх та 22 грудня 2021 року №22057/21-Вх та надання відповідей на ці заяви листами від 01 грудня 2021 року №03.11-04/24812021, від 06 січня 2022 року №03.11-04/4/2022. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року змінено рішення суду першої інстанції шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на положення Інструкції щодо роботи з технічними засобами фіксування судового засідання, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 06 червня 2022 року №156, та доповнено його мотивувальну частину висновками суду апеляційної інстанції, які викладені у постанові суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
20 лютого 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Вищого антикорупційного суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі №420/2297/22, які відповідач оскаржує в частині задоволення позовних вимог.
Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Ураховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Підставами касаційного оскарження судових рішень у справі №420/2297/22 Вищий антикорупційний суд указав пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. 
Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Тобто обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження є неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 03 квітня 2018 року у справі №820/5586/16 та від 08 жовтня 2020  року у справі №420/603/20 щодо застосування частини першої статті 2, пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 та пункту 1 частини першої статті 19 КАС України у поєднанні з частиною першою статті 1 Кримінального процесуального кодексу України та статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у правовідносинах стосовно розгляду питань розмежування юрисдикції адміністративних та інших судів у частині здійснення ними функцій, які за своєю правовою природою є процесуальними та/або пов`язаними зі здійсненням правосуддя, а тому не є управлінськими.
Аналізуючи доводи заявника в цій частині Верховний Суд зауважує, що питання розмежування юрисдикції адміністративних та інших судів у частині здійснення ними функцій у цій справі вже вирішено Верховним Судом, про що 23 березня 2023 року ухвалено постанову про скасування судових рішень, якими було відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, а справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Так, у пунктах 48  -  60 постанови Верховного Суду від 23 березня 2023 року у цій справі суд касаційної інстанції зауважив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на приписи статті 124 Конституції України, статті 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про те, що зміст запитів позивача був пов`язаний зі здійсненням Вищим антикорупційним судом не управлінської, а судової функції, яка має іншу правову природу і спеціальний порядок регулювання. На переконання колегії суддів Верховного Суду, безумовним було те, що заява ОСОБА_1 від 16 листопада 2021 року мала виключно процесуальний характер, направлений на ознайомлення із матеріалами справи (провадження), учасником якої є позивач. Натомість, обрання відповідачем, як вказує позивач, непроцесуальної форми відповіді на його звернення, без аналізу правових підстав для здійснення такої форми відповіді, не може зумовити однозначний висновок про нездійснення публічно-владних управлінських функцій Вищим антикорупційним судом. Верховний Суд також указав, що зміст заяв позивача мав кримінально-процесуальних характер, направлений на ознайомлення із матеріалами справи в кримінальному судочинстві, проте їхній розгляд не в кримінально-процесуальній формі, а за резолюцією посадових осіб відповідача, може свідчити про наявність владно-управлінських функцій за вказаних обставин у спірних правовідносинах. Тому Суд висновував, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим, а вимоги ОСОБА_1 про оскарження бездіяльності щодо відмови надати позивачу за його заявами від 16  листопада 2021 року та 22 грудня 2021 року копії технічного запису судового засідання та копії журналу судового засідання від 08 листопада 2021 року у справі №991/6913/21, провадження №1-кс/991/7018/21, та копії письмових пояснень, заперечень, клопотань чи заяв прокурора, поданих в якості заперечень проти заявленого відводу прокурору у справі №991/6913/21, провадження №1-кс/991/7018/21, повинні бути розглянуті лише в межах кримінального, а не адміністративного судочинства.
У касаційній скарзі відсутні аргументи, що спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанції в цій частині, оскільки це питання вже вирішено Верховним Судом і додаткової перевірки не потребує. 
Суд також звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
З огляду на викладене, заявник належним чином не обґрунтував посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд також відхиляє доводи Вищого антикорупційного суду на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу для відкриття касаційного провадження, з посиланням на те, що на цей час відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування у правовідносинах, які виникли в цій справі, та стосуються повноважень апарату суду щодо виконання доручення/резолюції судді (Голови суду, заступника Голови суду) з інформування учасника справи, яка розглядалася відповідним судом, про результат розгляду його процесуальної заяви, таких норм права в їх взаємозв`язку: частини другої статті 19 Конституції України; статей 1, 2, 16 Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 1 розділу І, пункту 7 розділу XI та пункту 1 розділу X Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року №814 (із змінами; далі - Інструкція №814) через їхню безпідставність.
Так, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що розглядаючи та вирішуючи питання, порушені у зверненнях позивача, відповідач порушив процедуру розгляду таких заяв, що останнім не заперечується. Водночас доводи Вищого антикорупційного суду в цій частині знову зводяться до порушення судами предметної підсудності та необхідності висновку Верховного Суду щодо розмежування окреслених правовідносин, що вже було вирішене судом касаційної інстанції у цій справі.
Щодо посилання на пункт 4 частини четвертої  статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 цього Кодексу Суд зазначає таке.
За змістом пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто указані порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень.
Ураховуючи те, що Верховним Судом попередньо відхилено наведені відповідачем підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини третьої статті 328 КАС України, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Інші аргументи Вищого антикорупційного суду, викладені у касаційній скарзі стосуються опису організації діловодства відповідача з посиланням на положення Інструкції №814 та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування положень цієї Інструкції, проте мотиви скарги стосуються виключно оцінки доказів у справі, що свідчить про їхню переоцінку заявником. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Вищого антикорупційного суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі № 420/2297/22 - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко