ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4763/23	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/100/24 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
сторін:
апелянта — ОСОБА_1 ,
представника апелянта — ОСОБА_2 ,
представника відповідача — ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4763/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 29 вересня 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права спільної часткової власності та визнання особистою власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про припинення права спільної часткової власності та визнання особистою власністю подружжя.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року, який було розірвано рішенням суду від 05 грудня 2018 року. 15 жовтня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір про організацію та проведення будівництва з ВАТ «Тернопільбуд», предметом якого було організація та проведення будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_1 вартість цільового об`єкту на момент укладення Договору склала 284378.00 грн. Розпорядженням Тернопільської міської ради від 24 грудня 2012 року №227 багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями господарського призначення за адресою: АДРЕСА_2 (поз. 9) присвоєно адресний номер: АДРЕСА_2 . В подальшому забудовником було змінено нумерацію квартири з АДРЕСА_3 . 13 вересня 2022 року державним реєстратором зареєстровано право спільної часткової власності ОСОБА_6 на частку квартири АДРЕСА_4 . 25 жовтня 2022 року державним реєстратором зареєстровано право спільної часткової власності ОСОБА_1 на іншу частину вказаної квартири. 20 вересня 2007 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_7 , яка є її матір`ю, кошти в сумі 70000 доларів США для купівлі двокімнатної квартири. Вказує, що квартира АДРЕСА_2 придбана за надані ОСОБА_7 в позику кошти. ОСОБА_6 не вкладав у придбану квартиру ні своїх коштів, ні своєї праці, оскільки ніде не працював, ніколи у спірній квартирі не проживав, не брав участі в її утриманні, здійсненні ремонту, облаштуванні для проживання. Натомість ОСОБА_1 витратила на ремонт та облаштування квартири 148192.00 грн. Станом на кінець 2022 року ОСОБА_1 сплачено 49829.00 грн. на утримання квартири, що в сумі становить 69.63 відсотка від її вартості. Окрім того, ОСОБА_6 , перебуваючи у шлюбі, неодноразово позичав у ОСОБА_1 кошти, які не повертав. Також зазначає, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбу, тривалий час не вели спільного господарства, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року у справі №607/21571/18 про розірвання шлюбу. Вказує, що кошти, сплачені по договору про організацію будівництва – це кошти, які як позику надала позивачці її мати – ОСОБА_7 , яка з 2000 року працює закордоном, що спростовує презумпцію спільності майна подружжя, тому вважає, що зареєстроване право спільної часткової власності ОСОБА_6 на частину квартири АДРЕСА_5 підлягає припиненню.
У зв`язку з наведеним просить суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_6 на частину квартири АДРЕСА_4 , визнавши право особистої приватної власності на дану квартиру в цілому за ОСОБА_1 . 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 — адвокат Світлик О.М. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для його віднесення до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, беручи до уваги розмір заробітної плати ОСОБА_6 для виплати ним 1/2 вартості спірної квартири, останньому знадобилося б 8 років і 7 місяців, при цьому не здійснюючи жодних інших витрат.
У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позов задоволити в повному обсязі.
28 грудня 2023 року на адресу Тернопілського апеляційного суду від представника ОСОБА_6 — адвоката Кметика В.Я. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивований тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних частках повністю проведена оплата вартості спірної квартири. 04 серпня 2021 року Тернопільським апеляційним судом винесено постанову, якою скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зокрема, спірної квартири, та відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позову. Колегія суддів прийшла до висновку, що спір є передчасним та ОСОБА_6 може оформити право власності на частину квартири у державного реєстратора, оскільки згідно акту передачі-приймання виконаних робіт від 19 червня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 прийняли будівництво квартири загальною площею 65.2 кв.м., житловою 33.5 кв.м. та відповідно до довідки ТОВ «Тернопільбуд» ними повністю проведена оплата вартості квартири в рівних частках.
Вважає, що посилання ОСОБА_1 як на підставу визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру на ту обставину, що вказана квартира придбана за надані ОСОБА_7 як позику ОСОБА_1 кошти, не заслуговує на увагу, оскільки відповідач ставить під сумнів відповідність поданої копії розписки її оригіналу та позивачем не вказано у позовній заяві та не надано жодного доказу на підтвердження того, коли саме, в якому розмірі та коли було сплачено кошти.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник — адвокат Світлик О.М. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені у ній.
Представник відповідача ОСОБА_6 — адвокат Кметик В.Я. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року до 05 грудня 2018 року.
15 жовтня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (Сторона 1) та ВАТ «Тернопільбуд» (Сторона 2) укладено договір №21 про організацію та проведення будівництва, відповідно до умов якого Сторона 2 зобов`язується від власного імені, за дорученням Сторони 1 та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_6 Сторона 1 зобов`язується оплатити визначену договором вартість цільового об`єкту та прийняти зазначений об`єкт нерухомості в порядку і у строки, визначені цим договором. Планова вартість цільового об`єкту 284378 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 10 жовтня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради Тернопільської області, про що зроблено актовий запис № 1274.
Згідно довідки №05/119, виданої 06 березня 2019 року ТзОВ «Тернопільбуд», ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (в рівних частках) повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_7 .
19 червня 2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та представником ТзОВ «Тернопільбуд» підписано акт передачі-приймання виконаних робіт, у якому зазначено, що відповідно до договору №21 від 15 жовтня 2007 року Виконавець виконав весь комплекс будівельно-монтажних робіт та супутніх послуг по будівництву двохкімнатної квартири АДРЕСА_8 загальною площею 65.2 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м. Виконання вищевказаних робіт та послуг відповідно до договорів завершено 26 листопада 2012 року.
26 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації – багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_2 , відповідно до якого зазначений об`єкт нерухомості вважати закінченим будівництвом та готовим до експлуатації.
Розпорядженням Тернопільської міської ради №227 від 24 грудня 2012 року присвоєно прийнятому в експлуатацію багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення за адресою АДРЕСА_2 (позиція 9) загальною площею 8518.90 кв.м., житловою площею 2710.20 кв.м., що засвідчується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації №ТП 14312228506, зареєстрованою інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 26 листопада 2012 року, адресний номер – АДРЕСА_2 .
Як вбачається з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2019 року у цивільній справі №607/23949/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 у користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500 доларів США, проценти за користування коштами в розмірі 17799.57 грн., а також три проценти річних у розмірі 3383 грн. 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині стягнення процентів та стягнення судового збору скасовано. Ухвалено нове рішення у цій частині, яким стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 проценти за користування коштами в розмірі 1510 грн. та 513.09 грн. сплаченого судового збору.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 березня 2021 року скасовано і відмовлено ОСОБА_6 в позові до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. 
Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір про організацію та проведення будівництва квартири із забудівником ВАТ «Тернопільбуд» було укладено ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , згідно якого загальна проектна площа квартири АДРЕСА_9 становить 66.25 кв.м., житлова — 38.36 кв.м. (в подальшому мала місце зміна нумерації квартири на АДРЕСА_8 ) та що згідно пункту 6.1 вказаного договору після введення будинку в експлуатацію забудівник зобов`язується підготувати всі необхідні документи для оформлення права власності на квартиру. Згідно акту передачі-приймання виконаних робіт від 19 червня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 прийняли будівництво квартири загальною площею 65.2 кв.м., житловою 33.5 кв.м. та відповідно до довідки ТОВ «Тернопільбуд» ними повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири в рівних частках. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач може оформити право власності на 1/2 частину квартири у державного реєстратора, тобто спір є передчасним.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 322172225 від 07 лютого 2023 року, за ОСОБА_6 13 вересня 2022 року зареєстровано право спільної часткової власності на частку квартири, загальною площею 65.2 кв.м., житлова площа – 33.5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_10 .
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №322173459 від 07 лютого 2023 року, за ОСОБА_1 25 жовтня 2022 року зареєстровано право спільної часткової власності на частку квартири, загальною площею 65.2 кв.м., житлова площа – 33.5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_10 .
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичний осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09 листопада 2020 року, наданих Тернопільською державною податковою інспекцією, ОСОБА_1 з 01 січня 2006 по 31 грудня 2018 року отримувала доходи у вигляді заробітної виплати, державної матеріальної та соціальної допомоги на надання соціальних послуг.
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичний осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 02 травня 2023 року, наданих головним управлінням ДПС у Тернопільській області, ОСОБА_6 з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2012 року отримував доходи у вигляді заробітної плати.
З копії розписки від 20 вересня 2007 року, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 20 вересня 2007 року отримала в борг від ОСОБА_7 кошти в сумі 70000 доларів США для купівлі двокімнатної квартири. Кошти зобов`язалась повернути до 31 грудня 2022 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року до 05 грудня 2018 року.
Під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_10 загальною площею 65.2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - по частці.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира придбана за кошти, одержані нею в борг від матері ОСОБА_7 , згідно розписки (договору позики) від 20 вересня 2007 року
Як вбачається зі змісту Договору № 21 про організацію та проведення будівництва від 15 жовтня 2007 року, стороною договору (Сторона 1) є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та ВАТ «Тернопільбуд» (Сторона 2).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики від 20 вересня 2007 року використані нею за призначенням, тобто на придбання спірної квартири. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання вказаного майна.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц.
Відповідно до частини 11 статті 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Апеляційний суд враховує те, що стороною відповідача поставлено під сумнів достовірність копії розписки (договору позики) від 20 вересня 2007 року, яка долучена ОСОБА_1 до позовної заяви, а тому стороною відповідача 12 вересня 2023 року заявлено клопотання про призначення судової криміналістичної експертизи (технічної експертизи документа), однак представник позивача зазначив, що оригінал розписки знаходить у позикодавця ОСОБА_7 , яка перебуває в Республіці Італія.
З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу договору, зокрема за ініціативою суду.
На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/28231/13-ц.
Крім того з довідки №05/119, виданої 06 березня 2019 року ТОВ «Тернопільбуд» слідує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних частках повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_7 .
Суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання представника позивача у відповіді на відзив від 12 квітня 2023 року про те, що ОСОБА_1 передала відповідну суму коштів ОСОБА_6 для здійснення оплати згідно договору про організацію та проведення будівництва від 15 жовтня 2007 року, оскільки вказане заперечує відповідач, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти, а тому слід вважати, що спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, як спільна сумісна власність.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даній справі відсутні правові підстави для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року — залишити без змін.
Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції — залишити в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 22 січня 2024 року.

Головуючий                                                                        О.З. Костів
Судді:                                                                                М.В. Хома
                                                                                       Н.М. Храпак