ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2024 року
м. Київ
Справа № 484/1979/22
Провадження № 51 - 5192 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,    
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                  ОСОБА_5 ,
та в режимі відеоконференції:
засудженого                                              ОСОБА_6 , 
його захисника                                          адвоката ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022152110000041 від 15 січня 2022 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше відповідно до вимог ст. 89 КК України не судимого, 
за ст. 185 ч. 3 КК України,
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката           ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2023 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від                       02 лютого 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
Строк відбуття покарання  ОСОБА_6 вказано обчислювати з моменту затримання.
Прийнято рішення щодо речових доказів. 
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
13 січня 2022 року приблизно о 23.00 год. ОСОБА_6 , реалізуючи умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони є таємними для оточуючих, переліз через паркан і таким чином незаконно потрапив на територію домоволодіння ОСОБА_8 , що за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого ОСОБА_6 підійшов до вхідних дверей житлового будинку та, доклавши фізичної сили, пошкодив навісний замок, відчинив двері і незаконно проник до будинку, звідки з корисливого мотиву та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна таємно викрав майно ОСОБА_8 на загальну суму                    9 330 грн.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2023 року щодо нього залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок та ухвалу щодо        ОСОБА_6 і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує на допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст. 438 ч. 1 КПК України є підставою для скасування судових рішень. Посилаючись на практику касаційного кримінального суду, заперечує висновки суду першої інстанції щодо можливості здійснення судового розгляду в спрощеному порядку на підставі ст. 349 ч. 3 КПК України, на що суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув. Захисник зазначає, що в порушення вимог ст. 349 ч. 4 КПК України суд першої інстанції не допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , а факт визнання ним правильності обставин вчинення кримінально караного діяння, наведених в обвинувальному акті, не може вважатися допитом обвинуваченого судом у розумінні ст. 351 КПК України. Вважає, що суд першої інстанції не переконався, що ОСОБА_6 правильно розуміє зміст фактичних обставин справи, не впевнився у його добровільній позиції щодо застосування ст. 349 ч. 3 КПК України, обмежившись посиланням на те, що обвинувачений визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, інкримінованого йому органами досудового розслідування за обставин, викладених в обвинувальному акті. На думку захисника у вироку суду в порушення вимог ст. 374 ч. 3 п. 2 КПК України не відображено показів обвинуваченого та потерпілого, а лише зазначено, що вони визнали обставини викладені в обвинувальному акті. Вважає, що суд першої інстанції не встановив обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України, а суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України в ухвалі не навів мотивів відхилення таких доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 . 
Заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.
В листі, який надійшов до початку касаційного розгляду, потерпілий ОСОБА_8 , заперечуючи доводи касаційної скарги захисника, просить скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Касаційне провадження просить здійснити без його участі. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник в судовому засіданні підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти касаційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення.  
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України. 
Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що розгляд кримінального провадження щодо  ОСОБА_6 , за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України,  судом першої інстанції проведено в порядку, передбаченому ст. 349 ч. 3 КПК України.
19 січня 2023 року в судовому засіданні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області обвинувачений ОСОБА_6 , після викладу обвинувального акту прокурором, підтвердив, що суть обвинувачення йому зрозуміла, він повністю визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, та повідомив, що буде давати показання щодо висунутого йому обвинувачення. 
За таких обставин, в цьому ж судовому засіданні суд першої інстанції на підставі ст. 349 ч. 3 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, та за погодженням із усіма учасниками судового провадження прийняв рішення щодо порядку дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням матеріалів справи без виклику свідків.   
Усім учасникам судового провадження, у тому числі обвинуваченому                             ОСОБА_6 , були роз`ясненні положення ст. 349 ч. 3 КПК України, зокрема щодо позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.  
ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 погодилися з таким порядком розгляду кримінального провадження, підтримавши запропонований прокурором порядок дослідження доказів, без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував чи правильно ОСОБА_6 розуміє наслідки такого розгляду, а саме неможливість оскаржити встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, та перевірив добровільність його позиції. 
Відповідно до ст. 349 ч. 4 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 351 ч. 1 КПК України допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання потерпілим, іншими обвинуваченими, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також головуючим і суддями. Головуючий має право протягом всього допиту обвинуваченого ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей.
Із журналу судового засідання від 19 січня 2023 року та аудіозапису цього судового засідання суду першої інстанції, вбачається, що відповідно до визначеного порядку дослідження доказів, було проведено допит обвинуваченого ОСОБА_6 як того вимагають положення зі ст. 351 КПК України. ОСОБА_6  повністю визнав свою вину у скоєнні таємного викраденні майна з домоволодіння ОСОБА_8 за обставин, наведених в обвинувальному акті. При цьому ОСОБА_6 назвав дату, час, місце та конкретні обставини здійсненої ним крадіжки за адресою:  АДРЕСА_1 .  
В цьому ж судовому засіданні було допитано потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив відомі йому обставини викрадення у нього майна та про які зазначено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 . 
У вироку суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 374 ч. 3 п. 2 КПК України зазначене формулювання обвинувачення  ОСОБА_6 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, та докази на підтвердження встановлених судом обставин. У вироку відображено покази ОСОБА_6 та потерпілого  ОСОБА_8 надані ними безпосередньо в судовому засіданні. 
Отже, доводи касаційної скарги захисника щодо допущеного судом першої інстанції порушення вимог ст. 349 ч. ч. 3, 4, ст. 351 КПК України та невідповідності вироку суду вимогам ст. 374 ч. 3 п. 2 КПК України є безпідставними. 
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями               368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив її доводи про порушення вимог ст. 349 ч. 3 КПК України, які аналогічні доводам касаційної скарги, та навів в ухвалі підстави з яких визнав їх необґрунтованими. Апеляційний суд в ухвалі зазначив, що журнал судового засідання і технічний носій інформації, на якому зафіксовано перебіг судового розгляду судом першої інстанції, підтверджують, що обвинувачений ОСОБА_6 ніяких заперечень щодо пред`явленого обвинувачення не висловлював, вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив факт викрадення ним 13 січня 2022 року майна з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за обставин, викладених в обвинувальному акті, вартість викраденого майна теж не оспорював. Визначаючи обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження у відповідності до статті 349 КПК України, в судовому засіданні              19 січня 2023 року суд першої інстанції роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_6 положення ст. 349 ч. 3 КПК України, який підтвердив добровільність його позицій. Окрім того, судом було роз`яснено, що у такому випадку він, як і інші учасники судового провадження, будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачений ОСОБА_6 , погодились на вказаний порядок судового розгляду, передбачений ст. 349 ч. 3 КПК України.
Апеляційний суд, не встановивши порушень вимог ст. 349 ч. 3 КПК України щодо спрощеного порядку дослідження доказів, відповідно до вимог ст. 394 ч. 2 КПК України, не розглядав доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 в частині заперечення ним обставин, які ним не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких судом першої інстанції було визнано недоцільним відповідно до положень ст. 349 ч. 3 КПК України.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Апеляційний суд дав оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо безпідставного незастосування до нього положень ст. 75 КК України, навівши в ухвалі мотиви для залишення їх без задоволення. 
Так, апеляційний суд зазначив, що при призначенні покарання ОСОБА_6 , судом першої інстанції враховано те, що він вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, дані про його особу, який задовільно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога, офіційно не працевлаштований. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом встановлено не було. 
За таких обставин, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального строку, передбаченого санкцією ст. 185 ч. 3 КК України, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України. 
Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. 
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини 
ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 185 ч. 3 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
Оскаржувані вирок і ухвала прийняті із врахуванням позиції касаційного суду  та узгоджуються із практикою застосування ст. 349 ч.ч. 3, 4 КПК України касаційним судом.  
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.
За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування вироку та ухвали і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не знаходить.
Керуючись ст. ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7  - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3