УХВАЛА
 
08 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 306/872/21
провадження № 61-17913ск23 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко Анжела Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2021 року ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А. Г. в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 15 грудня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А. Г., зареєстрований у  реєстрі за № 6292.
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021  року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
13 грудня 2023 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року, у якій серед іншого, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, підставою касаційного оскарження зазначила пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у  подібних правовідносинах).
Заявник, посилаючись як на підставу касаційного оскарження на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України зазначила, що відсутній висновок Верховного Суду щодо недійсності правочину, який з самого початку був фіктивним, не відбулося прийняття дарунку (обдарована особа фактично не вступала у володіння майном) і потягло за собою важкі наслідки в майбутньому.
Касаційна скарга в цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз касаційної скарги свідчить про те, що формально посилаючись як на підставу касаційного оскарження на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України зазначає фактичні обставини справи, проте не вказує саме щодо якої норми права, застосованої судом апеляційної інстанції при ухваленні оскарженого судового рішення у цій справі відсутній висновок Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
Зважаючи на те, що касаційна скарга в частині пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України не відповідає наведеним вимогам закону, тому підлягає поверненню особі, яка її подала.
Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 нарішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко Анжела Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним повернути скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                      М. М. Русинчук